Fővárosi Ítélőtábla
9.Pf.21.492/2012/5.

A Fővárosi Ítélőtábla a Dr. Dunai Ügyvédi Iroda (I. rendű felperesi képviselő címe, ügyintéző: dr. Dunai József ügyvéd) által képviselt I.rendű felperes neve (II.rendű felperes címe) I. rendű és II. rendű felperes neve (II.rendű felperes címe) II. rendű felperesnek - a dr. Sommer János jogtanácsos által képviselt Budapest Főváros VIII. Kerület Józsefváros Önkormányzata (II. rendű alperes címe.) I. rendű és a Csabáné dr. Sándi Klára ügyvéd (II. rendű alperesi képviselő címe) által képviselt II. rendű alperes neve (II. rendű alperes címe) II. rendű alperes ellen kártérítés iránt indított perében Fővárosi Törvényszék 2012. január 20. napján kelt 24.P.26.879/2005/141. számú ítélete ellen az I. rendű felperes 2012. május 11. napján 148. sorszánon, a II. rendű felperes 2012. május 2. napján 146. sorszámon előterjesztett, és mindkettőjük által 2012. július 9. napján 153. sorszámon megindokolt, az I. rendű alperes 2012. április 25. napján 145. sorszámon, a II. rendű alperes 2012. április 24. napján 143. sorszámon előterjesztett fellebbezése folytán - tárgyaláson - meghozta a következő

                              Ítéletet:

A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét részben megváltoztatja, és a II. rendű alperesnek a felperesek felé egyetemlegesen fennálló fizetési kötelezettségét 100.000 (százezer) forintra és ennek 2004. április 1. napjától 2004. december 31. napjáig évi 11%, 2005. január 1. napjától a kifizetés napjáig a késedelemmel érintett naptári félévet megelőző utolsó napon érvényes jegybanki alapkamattal megegyező mértékű kamatára leszállítja. Az ezt meghaladó keresetet teljes egészében elutasítja.

A II. rendű alperest mentesíti a kereseti illeték megfizetése alól. A le nem rótt 900.000 (kilencszázezer) forint kereseti illetéket a Magyar Állam viseli.

Kötelezi a felpereseket, hogy 15 (tizenöt) napon belül egyetemlegesen fizessenek meg az I. rendű alperesnek 200.000 (kétszázezer) forint, a II. rendű alperesnek 200.000 (kétszázezer) forint + áfa elsőfokú perköltséget.

Egyebekben az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyja.

Kötelezi a felpereseket, hogy 15 (tizenöt) napon belül egyetemlegesen fizessenek meg az I. rendű alperesnek 100.000 (százezer) forint jogtanácsosi munkadíjból, a II. rendű alperesnek 100.000 (százezer) forint + áfa ügyvédi munkadíjból és 709.600 (hétszázkilencezer-hatszáz) forint fellebbezési illetékből álló másodfokú perköltséget.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.

                              Indokolás:

A felperesek 2005. június 23. napján előterjesztett keresetükben kártérítés címén 19.470.000 Ft, ennek a károkozás időpontjától számított kamatai és költségeik egyetemleges megfizetésére kérték kötelezni az alpereseket. Előadták, hogy az I. rendű alperes tulajdonában álló X hrsz-ú ingatlanon a II. rendű alperes által kiviteleztetett szakszerűtlen bontási munkák következtében a tulajdonukat képező szomszédos, Y hrsz-ú ingatlanban súlyos károk következtek be. Az I. rendű felperes által kezdeményezett előzetes bizonyítás során a Pesti Központi Kerületi Bíróság által beszerzett szakértői vélemény részletesen rögzítette az alperesek súlyos mulasztását és felelősségét az ingatlanban bekövetkezett károkért. Az I. rendű alperes felelőssége azon alapul, hogy mint tulajdonos elmulasztotta az általa megbízott ellenőrzését, a II. rendű alperes pedig mint megbízott számos műszaki előírást sértett meg, így pl. elmulasztotta beszerezni az alapvetően szükséges bontási kiviteli, műveleti és technológiai terveket. Káruk összegszerűségét az előzetes bizonyítás során beszerzett szakértői véleményre alapították. Utóbb keresetüket akként módosították, hogy elsődlegesen az I. rendű alperest kérték kötelezni 19.470.000 Ft és ennek 2004. április 1. napjától számított kamatai megfizetésére a Ptk. 100. §-a szerinti magatartással az ingatlanukban okozott értékcsökkenés címén. Másodlagosan ugyanezt a követelést az alperesekkel szemben egyetemlegesen érvényesítették, a II. rendű alperessel szembeni keresetüket a Ptk. 344. § (1) bekezdésére alapozták.
2007. június 19. napján a II. rendű felperes a keresetét akként adta elő, hogy neki az ő tulajdonát képező részben bekövetkezett értékcsökkenést térítsék meg az alperesek, minthogy a bontással érintett ingatlanrész ténylegesen az ő kizárólagos tulajdonát képezi, majd 2010. március 11. napján előterjesztett iratával a keresetét az I. rendű alperes ellen tartotta fenn, mivel a szomszédjog és a megbízói kárfelelősség egyedül őt terheli, és az  igény vele szemben érvényesíthető. 
Költségként az előzetes bizonyítás 250.000 Ft szakértői díját és 30.000 Ft illetékét számították fel.

Az I. rendű alperes a kereset elutasítását kérte, vitatta mind a jogalapot, mind az összegszerűséget. Az előzetes bizonyítás keretében készült szakértői véleményt nem fogadta el. Védekezése szerint a Ptk. 100. §-a a perbeli esetre nem alkalmazható. Az ingatlan harmadik személy által történt megrongálása nem tekinthető a használat során kialakuló zavarásnak. Az I. rendű alperes tulajdonosként nem felel a felpereseket esetlegesen ért kár miatt. A per tárgyát képező kártérítési igény nem szomszédjogi kérdés. Mivel az I. rendű alperesnek semmilyen konkrét károkozó tevékenysége nem volt a bontás során, a Ptk. 100. §-án túlmenően fel sem merülhet az épületrongálás, épülethiba és az I. rendű alperesi tevékenység közötti okozati összefüggés. Az építésigazgatási eljárásban az I. rendű alperes nem volt ügyfél, azaz építtető. A bontás jogszerű lebonyolításáért az építtető (bontási engedélyes) felel. A felperesek az I. rendű alperes kártérítési felelősségét a Ptk. 350. § (1) bekezdésére alapították, azonban az I. rendű alperest a II. rendű alperes mint megbízott megválasztásában, utasításokkal való ellátásában és felügyeletében mulasztás nem terheli. A II. rendű alperes megfelelően kiválasztott szakcégnek tekintendő. A II. rendű alperes folyamatosan és nagy volumenben látott és lát el bontási, építési feladatokat az I. rendű alperes megbízásából. Ilyenkor a bontási és kivitelezési munka teljes lebonyolítása, ellenőrzése a feladata. A Ptk. 344. § (1) bekezdése azért nem alkalmazható, mert az I. rendű alperes semmilyen károkozásban nem vett részt.

A II. rendű alperes 100.000 Ft-ot meghaladóan kérte a kereset elutasítását. Előadta, hogy megbízás alapján a bontás lebonyolítójaként és nem a kivitelezőjeként járt el, a bontást a Kft 1. (a továbbiakban: kivitelező) végezte el. A II. rendű alperes beszerezte a bontási engedélyt, amit a Ferencvárosi Önkormányzat Polgármesteri Hivatala Építésügyi Hatósági Csoportja adott ki, és határozata 2004. március 12. napján emelkedett jogerőre. A tervezett bontásra tekintettel beszerezte a szomszédos ingatlanokra vonatkozó állapotrögzítő szakértői véleményt. A kivitelező a vele 2004. március 1. napján megkötött szerződéssel vállalta, hogy a bontást a szerződés mellékleteiben írt műszaki tartalommal, a hatályos jogszabályoknak és hatósági előírásoknak a betartásával első osztályú minőségben végzi el, és ezért jótállás és szavatosság terheli. A bontás 2004. március 30. napjáig befejeződött, amikor is az átadás-átvétel megtörtént. A kivitelezés időszakában a felperesektől tartószerkezeti elváltozásról nem érkezett panasz, az átadás-átvétel során rögzítették a kivitelező által előidézett és javítandó sérüléseket. Az ezt tartalmazó jegyzőkönyvet az I. rendű felperes is aláírta. A kivitelező egyébként saját költségére elkészítette a Kft 2.-vel a felperesi ingatlan kéményeinek vizsgálatát, a visszabontott 1., 2. és 4. számú kéményfejet előírás szerint újrafalazta. A szakértői vélemény szerint a 4. számú kémény belmérete nem megfelelő és túlterhelt, ezt azonban nem a bontási munka idézte elő. A felperesek panasza alapján a kivitelező kizárólag az utcai homlokzat lábazatburkoló kőelemei és a tűzfal tetején lévő lépcsős csorbázat javítási költségei, az egyik kémény béléscsövének ára tekintetében ismert el általa okozott kárt. Bár a felperesek által megjelölt kárt eltúlzottnak minősítette, 2004. június 21. napján felszólította a kivitelezőt a károk haladéktalan helyreállítására. A kivitelező az általa okozott kárt 100.000 Ft erejéig ismerte el, mely összeget a felperesek nem fogadták el. Állította, hogy ő maga együttműködő magatartást tanúsított, és a felperesek akadályozták meg, hogy a kivitelező a helyreállítási kötelezettségeit teljesítse. Az ingatlant az I. rendű alperes 2004. június 30. napján eladta, és a vevő 2004. szeptember 3. napján birtokba lépett. A felperesek kezdeményezte előzetes bizonyítási eljárásról ugyan tudomást szerzett, de az eljárásban félként nem vett részt, arról értesítést nem kapott, a szemlén az I. rendű alperes tájékoztatása alapján jelent meg. Az így lefolytatott előzetes bizonyítás eredményeként készült szakértői véleményt nem fogadta el, mert az hiányos, és téves megállapításokat tartalmaz. Tagadta, hogy a felperesek által állított kár bekövetkezésében jogellenes magatartás terhelné. Úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben elvárható volt. Tevékenysége és az épülethibák kialakulása között az okozati összefüggés is hiányzik. Bár dr. S. szakértői kirendelése ellen végig tiltakozott, jelezte, hogy a szakértő perben adott szakvéleménye éppen az okozati összefüggés hiányát támasztja alá, amikor azt írja: „az elváltozások időbeli keletkezése pontosan nem állapítható meg." A rezgéshatások okozói nem a per alperesei. Az időmúlással járó állagromlásért az alperesek nem felelősek (Ptk. 99. §).

A Fővárosi Törvényszék 2012. január 20. napján meghozott 24.P.26.879/2005/141. számú ítéletével kötelezte az alpereseket, hogy 15 nap alatt egyetemlegesen fizessenek meg a felpereseknek 8.870.000 Ft-ot és ennek 2004. április 1. napjától járó törvényes kamatát. Ezt meghaladóan a keresetet elutasította. Megállapította, hogy a peres felek költségeiket maguk kötelesek viselni. Kötelezte a II. rendű alperest, hogy külön felhívásra térítsen meg 225.000 Ft le nem rótt kereseti illetéket, míg a fennmaradó 675.000 Ft illetékről és az állam által előlegezett 367.200 Ft költségről akként rendelkezett, hogy az állam viseli.
Az elsőfokú bíróság rámutatott, hogy a Ptk. 339. § (1) bekezdése alapján a kártérítési felelősség megállapításának feltételei a jogellenes magatartás (mulasztás) tanúsítása, a kár keletkezése, az okozati összefüggés, valamint a vétkesség fennállása. Utalt ezen felül a károsult kárelhárítási, kárenyhítési kötelezettségére (Ptk. 340. § (1) bekezdés). Az elsőfokú bíróság elöljáróban azt vizsgálta, hogy a felperesek ingatlanával szomszédos építmény bontása milyen módon történt. A 2003 novemberében készült bontási engedélyezési tervdokumentáció egyértelmű előírást tartalmazott arra, hogy a bontást kézi erővel kell végezni. Az iratoknál lévő fényképfelvételekből, O.J. és Sz.K. tanúk vallomásából kitűnt, hogy a bontás nem kézi, hanem rezgést továbbító robajt keltve, gépi erővel történt. Ezért nem fogadta el a II. rendű alperes védekezését, miszerint a fényképfelvételeken látható markológép csupán a törmelék elszállítását végezte. A 2004. január 17-én kelt állapotrögzítő szakvélemény az épületek alatti talajban keletkező többletfeszültség és többletsüllyedés veszélyének kialakulása, az épületmozgások, falrepedések megelőzése érdekében a tűzfal megtámasztását és a pince vállnyomásának folyamatos ellensúlyozását látta indokoltnak. Nincs adat arra, hogy ezeket a megelőző munkálatokat végrehajtották volna. Elmaradt a csapadékvíz szakszerű elvezetése és a tűzfal szigetelése. Erre alapozva az elsőfokú bíróság megállapította, hogy a bontás kártérítési kötelezettséget keletkeztető módon jogszerűtlen volt. Tény, hogy a perben egyéb szabálytalanságok is felmerültek, ezek károkozáshoz vezető hatásainak részletes elemzését azonban mellőzte, mert az épületben keletkezett károk kialakulásában közvetlen hatásuk nem volt kimutatható. Azt tisztázni kellett, hogy kisebb részben a II. rendű alperes részéről sem vitatott rongálódások a jogszerűtlenül végrehajtott bontásra, vagy az építmény bontás előtt már meglévő állapotára, a karbantartási hiányosságokra vezethetők-e vissza. A 2004. január 17-i állapotrögzítő szakvélemény szerint a nem szemlézett 8. számú lakás kivételével készült lakásonkénti felmérés során szerkezeti repedések, nedvesedések már ekkor is tapasztalhatók voltak. E szakvélemény külön rögzítette, hogy a rég beállt egyensúlyt a szomszédos telken végzett munka megbonthatja, további szerkezeti mozgásokat, repedéseket indíthat meg. Ugyanakkor kétségtelen tény, hogy a bíróság által foganatosított helyszíni szemle során tapasztalt állapot szerint a felperesi építmény hibáinak kijavítása, a szükséges karbantartás elvégzése a 2004. március 30-án befejezett bontás után már régóta esedékes volt, de ez a Ptk. 340. § (1) bekezdése alapján a felperesi tulajdonosok terhére esően elmaradt. Azt, hogy mely meghibásodások eredtek a bontás előtt már meglévő állapotból, és melyeket okozott kizárólag a bontás, dr. S. és S 35. sorszámú szakvéleménye, valamint a 93. sorszámú jegyzőkönyvben rögzített kiegészítés alapján csak az építmény megbontásával és költséges mérésekkel lehet tisztázni. Mindezek alapján az elsőfokú bíróság megállapította, hogy a II. rendű alperes által megrendelt szakszerűtlenül végrehajtott munkavégzésből eredően a felperesek ingatlanában kár keletkezett, amelynek mértéke azonban nem határozható meg. A Pp. 206. § (3) bekezdése szerint a bíróság a kártérítés vagy egyéb követelés összegét, ha a szakértői vélemény vagy más bizonyíték alapján nem állapítható meg, a per összes körülményeinek mérlegelésével belátása szerint határozza meg. A szakértők a 35. sorszámú szakvéleményükben a felperesi ingatlanban a következő hibák keletkezését írták le: 1.) a pince boltív sérülése, 2.) kéménysérülés, 3.) tűzfalsérülés és szegélyek, 4.) a 2. számú lakás fürdőszobájának szennyvízelvezető csöveinek törése, 5.) a tetőhéjazat rongálódása, 6.) a földszint 5. számú lakás hálófülkéjében és fürdőszobájában szerkezeti repedés, 7.) a tűzfal hőszigetelési hiányossága, 8.) a tetőszerkezet meghibásodása, 9.) az utcai homlokzat sérülése, 10.) bádogos munka sérülése, 11.) a bontásnál használt gépek rezgéskibocsátása által okozott hibalehetőség. A szakértői intézet 69. sorszámú szakvéleménye tartalmazza, hogy a felperesi épület az átlagosnál lényegesen kevésbé karbantartott, az évek folyamán a lakásokban nem hogy munkák nem történtek, de a minimális karbantartási munkákat sem végezték el. A helyszíni szemle időpontjában a lakások műszaki állapota már-már a rendeltetésszerű használatot is akadályozta. A bontás következtében egyértelműen károsodtak a kémények, de a pincében az egyik boltívváll repedés, és a jobb oldali padlásfalon lévő repedés már az állapotfelmérési szakértői véleményben is szerepel. Az épületen tapasztalt többi repedés nem hozható okozati összefüggésbe a bontással. A bontás következtében az épület vakolatlan tűzfala az időjárási hatástól (pl. csapó eső) védtelen lett. Ezek a károsodások csak a jobb oldali épületszárny hátsó lakásánál jelentenek értékcsökkenést. A szakértői intézet az értékcsökkent lakások forgalmi értékét 16.800.000 Ft-ban, a bontással okozott értékcsökkenést pedig 1.680.000 Ft-ban határozta meg. Az elsőfokú bíróság a szakértői vélemények közötti eltérésre tekintettel egyeztetést rendelt el, azonban az ellentmondások nem voltak tisztázhatók, mert a közös szemle már nem volt megtartható. Ezért az elsőfokú bíróság mérlegelés alkalmazásával a kártérítés mértékét a dr. S. és dr. K. szakvéleményében szereplő 7.188.127 Ft összegű javítási költség, valamint a szakértői intézet által megállapított 1.680.000 Ft összegű értékcsökkenés együttes összege minimális kerekítésével, 8.870.000 Ft-ban határozta meg. Az ekként megállapított kárért az I. rendű alperes a Ptk. 100. §-a, míg a II. rendű alperes a Ptk. 350. § (1) bekezdése alapján köteles helyt állni. Utalt azon bírósági gyakorlatra, miszerint ha a tulajdonos az ekként reá háruló kötelezettségeinek nem tesz eleget, a Ptk. 318. § (1) és a 339. § (1) bekezdései szerint köteles az okozott kár megtérítésére. Ez a helytállási kötelezettség I. rendű alperes esetében azért is fennáll, mert a II. rendű alperessel kötött 2002. augusztus 2-i megbízási szerződés 7.3. pontja külön kitért az I. rendű alperes munkálatok figyelemmel kísérését jelentő jogosultságára. A Ptk. 350. § (1) bekezdése szerint a megbízott által ilyen minőségben okozott kárért a károsult harmadik személlyel szemben a megbízó a megbízottal egyetemlegesen felelős. Mentesül azonban a felelősség alól, ha bizonyítja, hogy őt a megbízott megválasztásában, utasításokkal ellátásában és felügyeletében mulasztás nem terheli. Bár a perben adat merült fel arra, hogy a II. rendű alperes a bontási munkálatokat ellenőrizte, és utasításokkal is ellátta a kivitelezőt, ez a tevékenysége nem volt hatékony, emellett a munkálatok feletti folyamatos ellenőrzés biztosításáról sem gondoskodott. Így fordulhatott elő a gépi erővel történő bontás. Miután az alperesek a szakszerűtlenül végrehajtott bontás miatt felelősek, az elsőfokú bíróság megállapította, hogy a kártérítésre egyetemlegesen kötelesek (Ptk. 344. § (1) bekezdés). A II. rendű alperes érvelésére megjegyezte, hogy közvetlenül a bontás befejezése után készült 2004. március 30-i jegyzőkönyv megállapításait mentesüléshez vezető módon értékelni nem lehetett. Nem tudható ugyanis, hogy sor került-e a felperesi ingatlan bejárására. Nem zárható ki, hogy a szomszédban végzett bontási munkálatokkal elindult károsodások tényleges kiteljesedése csak később következett be. A késedelmi kamatról a Ptk. 301. § (1) bekezdése szerint határozott azzal, hogy a kezdő időpontot 2004. április 1. napjában határozta meg. Az előlegezett szakértői költségeket, a pernyertesség pervesztesség arányát alapul véve az elsőfokú bíróság úgy döntött, hogy a peres felek a költségeiket a Pp. 81. § (1) bekezdése alapján maguk kötelesek viselni. E rendelkezésre alapozva kötelezte a II. rendű alperest a le nem rótt kereseti illeték részbeni megfizetésére, míg a felperesek, valamint az I. rendű alperes esetében a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. § (1) bekezdése és 14. §-a értelmében megállapította, hogy a le nem rótt illetéket és a pervesztességükre eső, állam által előlegezett költséget az állam viseli. 

A felperesek fellebbezésükben az ítélet részbeni megváltoztatását és az eredeti keresetükben megjelölt 19.470.000 Ft és annak 2004. április 1. napjától járó törvényes kamatai egyetemleges megfizetésére kérték kötelezni az alpereseket. Előadták, hogy az ingatlanukban 2004. március 30-án bekövetkezett 19.470.000 Ft értékcsökkenés mind a mai napig fennáll. Az elsőfokú bíróság a tényállást részletesen felderítette, de abból helytelen jogi következtetést vont le. Hivatkoztak arra, hogy „a Ptk. 100. §-a alapján kártérítéssel tartozik az építkező, ha a saját telkén úgy építkezik, hogy ezzel a szomszédos ingatlan értékét szükségtelenül csökkenti. … a forgalmi értékcsökkenés miatt keletkező kárt akkor is tartozik megtéríteni, ha építési engedéllyel és az építési engedélyek betartásával építkezett." Véleményük szerint a tényállás teljes körű felderítése azért nem történhetett meg, mert az alperesek jogellenes magatartásukkal minden szabályt megszegtek. Az alperesek az okozott károkat nem állították helyre, hamis építési naplót használtak fel a bizonyításra, nem alkalmaztak sem építésvezetőt, sem műszaki ellenőrt, a bontási engedélyt kiadó hatóságot is félrevezették, zaj- és rezgésmérést nem végeztek, kifejezett kézi bontás előírása ellenére gépi bontást folytattak. Érthetetlennek és megmagyarázhatatlannak tartották az elsőfokú bíróság azon döntését, hogy figyelmen kívül hagyta dr. S. és dr. K. szakértők megállapításait a ténylegesen okozott kár mértékéről. A szakértői intézet szakvéleményét hamisnak és hiányosnak minősítették. Az elsőfokú bíróság bár teljes mértékben elismerte a jogalapot, ismeretlen okból arra az álláspontra helyezkedett, hogy nem tudja a kár mértékét megállapítani, annak ellenére, hogy azt dr. S. és szakértői teamje megállapította. Nem kellett volna a bíróságnak a Ptk. 206. § (3) bekezdése alapján eljárnia, mert volt korrekt szakértői vélemény. De a Ptk. 359. § (1) bekezdése alapján is megállapítható lett volna a káruk. Hivatkoztak arra is, hogy a kár bekövetkezését bizonyították. A kártérítési jog alapelve, hogy a felelős személy olyan mértékű kártérítést köteles megfizetni, amely olyan helyzetet idéz elő, mintha a károsodás be sem következett volna. Jelen esetben rendelkezésre állt korrekt szakvélemény, amely alapján a káruk kimunkálása megtörtént, így kimunkálhatatlanságra sem lehet hivatkozni. Kifogásolták azt is, hogy az elsőfokú bíróság nem indokolta meg, miért a szakértői intézet szakvéleményét vette alapul, miközben annak hamis voltáról a helyszíni tárgyaláson maga is meggyőződött. Végezetül általános következtetésként megállapították, hogy nem rendelkeztek sem milliós nagyságrendű pénz, sem pedig technikai eszközök felett az alperesek által okozott károk helyreállítására, ezért terhükre nem róható a károk helyreállításának elmaradása, a sérülések időközbeni súlyosbodása miatt előállt vészhelyzet elhárítása. Az elsőfokú bíróság nem a valós és ma is fennálló kár megtérítésére kötelezte az alpereseket. A felperesi kereset nem a műszaki kár megállapítására és annak megtérítésére irányult, hanem a 2004. március 30-i kár beálltának megfelelő, az ingatlanban bekövetkezett értékcsökkenés megfizetésére. Sérelmesnek tartották továbbá, hogy az elsőfokú bíróság mellőzte az előzetes bizonyítási eljárás költségeit, az I. rendű felperes által előlegezett 280.000 Ft (helyesen 250.000 Ft) szakértői díj és a 30.000 Ft eljárási illeték alperesek terhére történő megállapítását.

Az I. rendű alperes elsődlegesen az elsőfokú ítélet részbeni megváltoztatását és a kereset teljes elutasítását kérte, másodlagosan a Pp. 252. § (3) bekezdése szerint az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezését és az elsőfokú bíróság utasítását újabb tárgyalásra és újabb határozat hozatalára. Az elsőfokú bíróság ítéletét nem tartotta megalapozottnak, mert részben téves jogértelmezésen alapul, részben tényállásellenes. A bizonyítási eljárást nem fejezte be, és úgy alkalmazott általános kártérítést, hogy annak nem lett volna helye. A felperesi magatartás miatt az eljárás elhúzódott, de ez nem vezethet az alperesek tisztességes eljáráshoz való joga sérüléséhez. A Ptk. 100. §-ának nyelvtani-logikai elemzése alapján egyértelmű, hogy a zavarást és a jogok gyakorlásának veszélyeztetését a tulajdonosnak közvetlenül, saját, a dolog használata során megvalósuló magatartásával kell előidéznie. Egy másik ingatlan megrongálása nem a saját dolog használata, az a másik ingatlan jogellenes használatának minősül, ezért a Ptk. 100. §-a nem terjedhet ki a másik ingatlanon történt károkozásra. A Ptk. 100. §-a csak a tulajdonost kötelezi, de nem a tulajdonos által az ingatlanára beengedett, vagy tudta nélkül ott tartózkodó személyeket. A tulajdonos nem tartozik felelősséggel a megbízott eljárásáért sem, mert az építkezés során az építtető-megbízott használta az ingatlant, és ez kizárja a tulajdonos általi használatot. A tulajdonos károkozásra nem adott megbízást, ehhez nem járult hozzá. A Ptk. 100. §-ának elemzése alapján tehát a tulajdonos felelősségének nem része a bontást végző kft. eljárása, mivel ezzel a céggel semmiféle jogviszonyban nem állt. Az I. rendű alperes dokumentumokkal igazolta, hogy a megbízott megválasztásában, utasításokkal ellátásában és felügyeletében nem terheli mulasztás, ezért a Ptk. 350. § (1) bekezdése szerinti felelősség megállapítása jogellenes. Az I. és II. rendű alperes között 2002. augusztus 2-án hatályba lépett megbízási szerződés jogosultságot és nem kötelezettséget állapított meg az I. rendű alperes javára, másrészt a II. rendű alperesnek kellett volna kezdeményezni a bontással kapcsolatos eljárást, az I. rendű alperesi állásfoglalást, ha azt fontosnak tartotta volna. Az I. rendű alperes tehát nem tanúsított sem jogellenes, sem felróható magatartást. Az alperesek közös, szervesen összefüggő károkozó magatartása sem bizonyított, ezért jogellenes az egyetemleges kötelezésük. Az I. rendű alperes semmilyen bontást nem végzett, a bontást végző céggel megbízási jogviszonyban nem állt, ezért a Ptk. 344. § (1) bekezdése az I. rendű alperes tekintetében nem alkalmazható. Az elsőfokú bíróság nem foglalkozott érdemben azzal a felvetéssel, hogy a felperesek a bontást végző gazdasági társaságot nem vonták perbe. Az ítéletben jogellenesen, tévesen és tényállásellenesen szerepel az, hogy a kár mértéke nem állapítható meg, és az általános kártérítés alkalmazása indokolt. Az ügyben két szakértői vélemény is készült, ezek a kár mértékét megállapították, csakhogy az összegek kirívóan eltértek egymástól, vagyis nem a kártérítés mértékének meg nem állapíthatósága a kérdés, hanem az egymással ütköző szakértő vélemények közötti ellentmondás feloldása. A Ptk. 359. § (1) bekezdése jelen ügyben nem alkalmazható, mert általános kártérítés megállapítására nem kerülhet sor csupán azért, mert a kár mértékének meghatározása hosszadalmas, vagy esetleg terjedelmes bizonyítási eljárást tenne szükségessé. Mivel az ügyben két összegszerűség is rendelkezésre áll, egyértelmű, hogy nincs helye általános kártérítésnek, hanem a szakértői bizonyítást kellett volna befejezni.

A II. rendű alperes fellebbezése elsődlegesen szintén az elsőfokú ítélet részbeni megváltoztatására és a kereset teljes elutasítására, másodlagosan az ítélet hatályon kívül helyezésére irányult (Pp. 252. § (3) bekezdés). Az elsőfokú bíróság az általa megállapított kárért a II. rendű alperes egyetemleges felelősségét a Ptk. 350. § (1) bekezdésére alapozta. A Ptk. 350. § (1) bekezdése nem a megbízottnak a megbízóval, hanem a megbízónak a megbízottal egyetemleges felelősségét szabályozza. A megbízó által okozott károkért - ha lettek volna ilyenek - a megbízott kártérítési felelőssége nem állapítható meg. A II. rendű alperes szinte kizárólag az I. rendű alperes megbízásait látja el, így ha megbízotti károkozás esete egyáltalán fennállna, nem az indokolásban hivatkozott Ptk. 350. § (1) bekezdése, hanem a (2) bekezdés lenne irányadó. A II. rendű alperes bizonyította, hogy a bontás lebonyolítása során jogellenes magatartást nem tanúsított, ha bármely intézkedését a felperesek hibásnak is találták, a számon kért hiba nem volt okozati összefüggésben az épületkárosodással, az épület esetleges károsodásával kapcsolatban a II. rendű alperest vétkesség nem terheli, mert az elvárható módon járt el. Tizenhat alkalommal ellenőrizte a helyszínen a bontási munkálatokat, ami messze meghaladja az építőiparban általánosan elfogadott gyakoriságot, a kivitelező figyelmét felhívta arra, hogy a bontási munkálatokat kézi erővel kell végezni, felhívta őt a béléscsövek árának kifizetésére, a visszabontott kéményekkel kapcsolatosan a felperesekkel való egyeztetésre, a felperesi ingatlan tetőfelületének megtisztítására és a sérülések kijavítására. A bontás közben a statikai tervező meghatározott esetre és épületszerkezetekre engedélyezett korlátozott gépi bontást. Sem az I., sem a II. rendű alperes semmiféle fizikai hatást kiváltó tevékenységet nem végzett, a felperesek ingatlanával szomszédos ingatlanon az épületbontást teljes körben a jelen perben alperesként nem szereplő kivitelező valósította meg. Több ízben hivatkozott az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény (Étv.) 40. §-ára, ami a kivitelező felelősségi körét határozza meg. Az elsőfokú bíróság az ítélethozatal során nem vette figyelembe a felperesek terhére, hogy az épületen semmiféle karbantartást nem végeztek el, akadályozták a lebontott épület helyén új épület építését, amely során értelemszerűen a felperesi épület alapmegerősítése, kéményeinek átépítése is megtörtént volna, továbbá az új épület azt az időjárási hatásoktól is megóvta volna. Az elsőfokú bíróság akkor járt volna el helyesen, ha nem a Ptk. 344. § (1) bekezdését alkalmazza, és a közrehatás arányát állapítja meg, beleértve a felperesek és a perben nem álló kivitelezőt is, mert a közrehatást figyelmen kívül hagyni nem lehet. Dr. S. szakvéleménye összemossa a bontási folyamat résztvevőit, nem tesz különbséget a bonyolító, a kivitelező és az építtető szerepe között, nem a jogszabályoknak megfelelően helyezi el a tervezői, műszaki ellenőrzési, felelős műszaki vezetői feladatokat és felelősségi köröket, és nem volt tekintettel a bontás időpontjában hatályos jogszabályi állapotra. A szakértői intézet az értékcsökkenés okaként részben a bontási tevékenységet (kivitelező), alapvetően az elmaradt karbantartást (felperesek), részben a bontást követően kialakult állapotot jelölte meg. Ez utóbbi egyébként szintén a felperesek közrehatása folytán alakult ki. A szakvélemény a II. rendű alperes felelősségére nem tartalmaz utalást, így a II. rendű alperes egyetemleges marasztalása nélkülözi a jogalapot. Dr. S. szakértői véleményei hiányosak, téves megállapításokat és következtetéseket tartalmaznak, az erre tekintettel tett szakmai észrevételeit fenntartotta, de azokat az elsőfokú bíróság az ítélet meghozatalakor nem vette figyelembe. Ha 7.188.127 Ft ráfordítás esetén nincs értékcsökkenés, akkor az értékcsökkenés fogalmilag sem lehet több mint a helyreállítási költség. Jelezte, hogy ebből az összegből 3.437.500 Ft az öt új kémény építési költsége. Érthetetlennek minősítette, hogy a felperesek kéményeit a magasítás kötelező visszabontása miatt miért kellene teljes hosszukban a földszinttől kiindulva újjáépíteni, amikor a kémények eredetileg sem előírásszerűen lettek kialakítva, és a kémények ezen szakaszait a szomszédos épület bontása egyáltalán nem érintette. A tetőn kívüli helyreállítás pedig megtörtént. A szakértői véleményben tételesen felsorolt munkák az épület külső-belső felújítását jelentenék, amely nemhogy értékcsökkenést, de a bontás előtti állapothoz képest értéknövekedést eredményezne. A szakértői intézet 1.680.000 Ft értékcsökkenést állapított meg. Az elsőfokú eljárásban az ellentmondás feloldása nem történt meg, ez azonban annyit jelent, hogy a kártérítési felelősség egyik eleme, a kár maga nem bizonyított. 

A fellebbezések folytán az elsőfokú bíróság ítéletének nem volt jogerőre emelkedett rendelkezése (Pp. 228. § (4) bekezdés). A másodfokú bíróság az elsőfokú ítéletet egészében bírálta felül.

A felperesek fellebbezése a következők szerint nem alapos, az alperesek fellebbezése alapos.

A másodfokú bíróság a felek közötti jogvita elbírálásánál a következőket tekintette irányadónak: 

A felperesek az I. rendű alperes kártérítési felelősségét a Ptk. 100. §-ára alapították, mely szerint a tulajdonos a dolog használata során köteles tartózkodni minden olyan magatartástól, amellyel másokat, különösen szomszédait szükségtelenül zavarná, vagy amellyel jogaik gyakorlását veszélyeztetné. A Ptk. 100. §-a szerinti szomszédjogi sérelemre alapított kártérítési igényt a szerződésen kívül okozott károkra vonatkozó szabályok szerint a Ptk. 339. § (1) bekezdése alapján kell elbírálni. A Ptk. 339. § (1) bekezdése kimondja, hogy aki másnak jogellenesen kárt okoz, köteles azt megtéríteni. Mentesül a felelősség alól, ha bizonyítja, hogy úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható. A kártérítési felelősség megállapításánál tehát vizsgálni kell, hogy a kározónak tartott fél részéről történt-e jogellenes magatartás, és e jogellenes magatartással okozati összefüggésben keletkezett-e a keresettel érvényesített kár. 

Tény, hogy a felperesek által sérelmezett bontási munkák idején a X hrsz-ú ingatlan az I. rendű alperes tulajdonát képezte, és hogy az I. rendű alperes az ingatlanon lévő épület bontásával megbízta a II. rendű alperest. A II. rendű alperes tevékenységi körébe a kérdéses időszakban a magas- és mélyépítés, építési szakipar, épületbontás, földmunka tartozott, tehát az I. rendű alperes a bontás lebonyolításával e tevékenységgel szakirány szerint foglalkozó gazdasági társaságot bízott meg. A 2004 márciusában hatályos Étv. 34. § (1) bekezdés értelmében építmény lebontásához jogszabályban meghatározott esetekben - mint a jelen perbeli esetben is - építésügyi hatóság engedélye szükséges, ráadásul a törvény felhatalmazása alapján kiadott, az építészeti-műszaki tervdokumentációk tartalmi követelményeiről szóló 45/1997. (XII. 29.) KTM rendelet 9. §-ában előírja, hogy a bontási engedélyezési tervdokumentációnak mit kell tartalmaznia. Tény, hogy a X hrsz-ú ingatlant az I. rendű alperes a per adataiból következően építési telekként kívánta értékesíteni, ezért volt szükséges a bontás elvégzése az adásvételi szerződés megkötése előtt. Az I. rendű alperes az Étv. 39. § (1) bekezdésére tekintettel az épület bontását maga nem végezhette el - hiszen építési szakmunkát csak az végezhet, aki a tevékenységre jogszabályban előírt szakmai feltételekkel rendelkezik -, és ezért a bontás lebonyolítására a II. rendű alperessel megbízási szerződést kötött. A bontással összefüggő hatósági eljárásban a II. rendű alperes járt el kérelmezőként, és kötötte meg a bontási engedély birtokában 2004. március 1. napján a bontás végrehajtására vonatkozó vállalkozási szerződést. E szerződési konstrukció során a II. rendű alperes volt az, aki az I. rendű alperes megbízottjaként a bontási munka elvégzését megrendelte, és a Kft 1. volt a bontás kivitelezésére szerződő vállalkozó, aki kötelezte magát arra, hogy a létesítmény bontását az 1. és 2. számú mellékletnek megfelelő műszaki tartalommal a vonatkozó jogszabályok és hatósági előírások betartásával I. osztályú minőségben végzi el (szerződés 1.3. pont). A II. rendű alperes helyesen hivatkozott az Étv. 40. § (1) bekezdésére, miszerint a kivitelező (jelen esetben a vállalkozó) felelős a megvalósított építmény, építményrész, szakmunka rendeltetésszerű és biztonságos használhatóságáért, valamint az építtető által rendelkezésére bocsátott jogerős és végrehajtható építési engedélyben és a hozzá tartozó jóváhagyott engedélyezési tervekben előírottak biztosításáért. A perben felmerült adatok szerint kizárólag a kivitelezést végző vállalkozó szakszerűtlen bontási tevékenysége folytán következhettek be a felperesi építményben a károk, vagyis a károkozó magatartást nem az I. és II. rendű alperesek fejtették ki, hanem azt a bontást ténylegesen végző kivitelező tanúsította. Ezért a Ptk. 339. § (1) bekezdésére mint a kártérítési felelősség általános szabályára tekintettel megállapítható, hogy az alperesek kártérítési felelőssége csak a harmadik személy által okozott károk megtérítésének szabályai szerint ítélhető meg. 

A szomszédjogi szabályokon belül a Ptk. 100. §-a minden esetben a tulajdonos szükségtelen zavarással, azaz a saját magatartásával a szomszédjának okozott károk megtérítésének kötelezettségét foglalja magába. A tulajdonost így a Ptk. 100. § alapján nem terhelheti olyan magatartásért felelősség, amelyet nem ő tanúsított, és a szakszerűtlen bontási tevékenységgel okozott károkért a Ptk. egyéb kárfelelősségi szabályai alapján sem felelhet. Az I. rendű alperes ugyan megbízási szerződést kötött a II. rendű alperessel az építmény lebontásának bonyolítására, a Ptk. 350. § (1) bekezdés alapján azonban megbízottként csak akkor állhat fenn kártérítési felelőssége, ha nyilvánvaló, hogy a kárt a megbízottja okozta. A II. rendű alperes azonban szintén nem maga végezte a bontási munkákat, hanem a megbízási szerződés teljesítéseként erre vállalkozási szerződést kötött a kivitelezővel, így az I. rendű alperes kártérítési felelősségét a Ptk. e szabálya sem alapozza meg. 

A II. rendű alperes esetében viszont ez a szabály már eleve azért nem alkalmazható, mert ő a kivitelezővel nem megbízási, hanem vállalkozási szerződést kötött, a megrendelőt pedig a Ptk. alapján a vállalkozó tevékenységével harmadik személynek okozott kárért semmilyen kártérítési felelősség nem terheli, ráadásul a perben még az sem merült fel, hogy a II. rendű alperes célszerűtlen vagy szakszerűtlen utasítást adott volna (Ptk. 392. § (1) és (3) bekezdés). A munka elvégzését ugyan a II. rendű alperes a Ptk. 394. § (1) bekezdése értelmében ellenőrizhette, de erre sem jogszabály, sem a szerződés nem kötelezte. Az Étv. 40. § (4) bekezdése értelmében az építtető az építési-szerelési munka szakszerű végzésének folyamatos figyelemmel kísérésére, ellenőrzésére helyszíni képviselőjeként, külön jogszabályban meghatározottak szerint műszaki ellenőrt bízhat meg, vagyis erre jogszabályi kötelezettsége nem volt, a jogszabály csak lehetőséget biztosított erre. A szerződés 4.8. pontja pedig szintén jogosultságot és nem kötelezettséget szabályozott akkor, amikor akként rendelkezett, hogy a megrendelő műszaki ellenőre útján jogosult a kivitelezés rendszeres ellenőrzésére. Mindazonáltal a II. rendű alperes a munkálatokat ellenőrizte, ezt az ügyben teljesen érdektelen Sz.K. tanúvallomása igazolta. Nevezett ugyanis azt adta elő, hogy többször előfordult, hogy nem kézi, hanem gépi bontás történt, és amikor ezt tapasztalták, azonnal értesítették a II. rendű alperest, aki a gépi bontást leállította. Amikor azonban az ellenőrzés alábbhagyott - kb. egy hét múlva - ismételten géppel kezdtek bontani. Amikor figyelmeztette a II. rendű alperest, hogy nem úgy folyik a bontás, ahogyan kellene, ők azonnal intézkedtek (33. sorszámú jegyzőkönyv 2. oldal második és harmadik bekezdés). A másodfokú bíróság álláspontja szerint tehát a II. rendű alperes részéről sem állapítható meg olyan jogellenes magatartás, ami a felperesek állított kárával okozati összefüggésben állna. 

Az alperesek fellebbezési kérelme az elsőfokú bíróság ítéletének hatályon kívül helyezésére is irányult a Pp. 252. § (3) bekezdésére utalva. Eszerint ha a bizonyítási eljárásnak nagy terjedelmű vagy teljes megismétlése, illetőleg kiegészítése szükséges, anélkül azonban, hogy az (1) és (2) bekezdésben foglalt feltételek fennállanának, a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét - mindenkor a fellebbezési (csatlakozó fellebbezési) kérelem és a fellebbezési ellenkérelem korlátai között - hatályon kívül helyezheti, és az elsőfokú bíróságot ebben a keretben a per újabb tárgyalására és újabb határozat hozatalára utasíthatja. Kétségtelen, az elsőfokú bíróság a szakértői bizonyítást nem fejezte be, a szakértői vélemények közötti ellentmondást nem oldotta fel. Emellett figyelmen kívül maradtak olyan körülmények, mint hogy a csatolt fényképfelvételek szerint nemcsak a X hrsz-ú ingatlanon folyt építési tevékenység, hanem a felperesi ingatlan mögötti területeken, mégpedig úgy, hogy ott is nagyméretű munkagépek dolgoztak. E ténnyel a szakértői vélemények egyáltalán nem foglalkoztak, miként azzal sem, hogy a csapadékvíz elvezetésének megoldása attól kezdve, hogy az I. rendű alperes az ingatlannak nem tulajdonosa, vele szemben nem megfogalmazható igény. Az elsőfokú bíróság utalt arra, hogy a felperesek nem tettek eleget a kárenyhítési kötelezettségüknek, minthogy az épületük szükséges karbantartását elmulasztották, az ebből eredő közrehatás arányának megállapítására azonban már a szakértői bizonyítás nem terjedt ki. Mindezeknek a tényeknek viszont az alperesek károkozó magatartása hiányában a per eldöntése szempontjából nem volt jelentőségük, így arra a Pp. 163. § (1) bekezdése értelmében a bíróságnak bizonyítást sem kellett lefolytatnia, és a másodfokú bíróság ezért nem látta indokoltnak az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezését.

Mindezek alapján a másodfokú bíróság megállapította, hogy a felperesek által megjelölt ténybeli és jogi alapon az I. és II. rendű alperesek kártérítési felelőssége nem állapítható meg. Ugyanakkor az elsőfokú eljárásban - az I. rendű alperesnek a kereset teljes elutasítására irányuló ellenkérelmétől eltérően - a II. rendű alperes ellenkérelme arra szorítkozott, hogy a bíróság a felperesek keresetét az általa elismert 100.000 forintot és járulékait meghaladóan utasítsa el. A másodfokú bíróság ezért a Pp. 215. § alkalmazásával - amely szerint az érdemi döntés nem terjedhet túl az ellenkérelmen - az elsőfokú bíróság ítéletét akként változtatta meg, hogy a felperesek keresetét a II. rendű alperesi ellenkérelem keretei között az elismert követelést meghaladóan utasította el, míg a keresetet elutasító rendelkezést helybenhagyta (Pp. 253. § (2) bekezdés). 

Az I. rendű alperessel szemben egészében, a II. rendű alperessel szemben pedig túlnyomó részt pervesztes felperesek Pp. 78. § (1), illetve 81. § (1) bekezdései alapján - a másodfokú eljárásban utalva a Pp. 239. §-ára - kötelesek az alperesi képviselettel felmerült jogtanácsosi és ügyvédi munkadíjat megtéríteni (Pp. 75. § (2) bekezdés, 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (5) és 4/A. § (1) bekezdés). A felperesek költségmentessége folytán a le nem rótt kereseti, fellebbezési illeték és az előlegezett költségek az állam terhén maradnak (Pp. 84. § (1) bekezdés a) pont, (3) bekezdés, 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. § (1) bekezdés és 14. §).

Budapest, 2013. április 25.

                         Dr. Hőbl Katalin s.k.
                            a tanács elnöke

Dr. Madarász Anna s.k.                            Dr. Bleier Judit s.k.
       előadó bíró                                         bíró

A kiadmány hiteléül: