Pfv.V.21.058/2013/9.

A Kúria a dr. Dunai József ügyvéd által képviselt I.r. és II.r. felperesnek a dr. Sommer János jogtanácsos által képviselt I.r., és a Csabáné dr. Sándi Klára ügyvéd által képviselt II.r. alperes ellen kártérítés megfizetése iránt a Fővárosi Bíróság előtt 24.P.26.879/2005. szám alatt folyamatban volt, és a Fővárosi Ítélőtábla 9.Pf.21.492/2012/5. számú ítéletével befejezett perében az I.r. és a II.r. felperesek által előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán megtartott nyilvános tárgyaláson meghozta a következő

í t é l e t e t:

A Kúria a jogerős ítélet felülvizsgálati kérelemmel érintett rendelkezéseit hatályában fenntartja.

Kötelezi az I.r. és II.r. felpereseket, hogy 15 nap alatt egyetemlegesen fizessenek meg az I.r. alperes részére 200.000 (Kettőszázezer) forint, míg a II.r. alperes részére 254.000 (Kettőszázötvennégyezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget.

Megállapítja, hogy az 1.947.000 (Egymillió-kilencszáznegyvenhétezer) forint le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket az állam viseli.

Ez ellen az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.

I n d o k o l á s

A ... szám alatti ingatlan az I.r. alperes tulajdonát képezte. Közvetlen szomszédságában áll a felperesek fele-fele tulajdonában lévő ... hrsz-ú, természetben a ... szám alatti ingatlan.

Az I.r. alperes a 2002. augusztus 02-án kötött szerződéssel megbízta a II.r. alperest azzal, hogy a ... szám alatti ingatlanon lévő épület bontását 2003. május 31-ig bonyolítsa le 500.000 forint megbízási díj ellenében. A megállapodás 7.3. pontja értelmében az I.r. alperes jogosult volt a munkálatok figyelemmel kísérésére.

A 2003 novemberében elkészült bontási, engedélyezési tervdokumentáció kézi munka végzését írta elő.

A bontási munkálatokat a II.r. alperes megrendelésére a ... Kft. végezte el. A munkák 2004. március 30-án fejeződtek be. A 2004. március 30-án az I.r. felperes részvételével készült jegyzőkönyv tanúsága szerint a felperesi ingatlanon az alábbi sérülések keletkeztek:
„1) Az utcai homlokzat lábazatburkoló kőelemmel 1 m2-en lehullottak.
2) Határos tetősík tégla és habarcstörmelékkel szennyeződött, törött tetőcserepek vannak.
3) Egy használatok kívüli kémény ledőlt.
4) Csatlakozó utcai tetősíkon a macskalépcső néhány téglája lehullott."

Az I.r. alperes a ... szám alatti ingatlant 2004. június 30-án értékesítette az ... Rt-nek. A vevő 2004. szeptember 03-án birtokba lépett.

Az I.r. felperes 2004. december 17-én a Pesti Központi Kerületi Bíróság előtt a bontással okozott károk megállapítása érdekében előzetes bizonyítás felvételét kérte. A ... és ... igazságügyi szakértők által készített szakvélemény a bontás során a felperesi ingatlanban keletkezett károk helyreállítási költségét 7.188.127 forintban, illetve az ingatlan értékcsökkenését 19.470.000 forintban határozta meg.

A felperesek módosított keresetükben az alperesekkel szemben 19.470.000 forint és kamatai követelést érvényesítettek a Ptk. 100. §-a alapján az ingatlanukban okozott értékcsökkenés címén. 

Az I.r. alperes a kereset elutasítását kérte. Vitatta mind a jogalapot, mind az összegszerűséget. Álláspontja szerint a Ptk. 100. §-a a perbeli esetre nem alkalmazható. Szerinte tulajdonosként nem felel a felpereseket esetlegesen ért kár miatt, mivel semmilyen konkrét károkozó tevékenysége nem volt a bontás során, és a II.r. alperes mint megbízott megválasztásában, utasításokkal való ellátásában és felügyeletében mulasztás nem terheli.

A II.r. alperes 100.000 forintot meghaladóan kérte a kereset elutasítását. Előadta, hogy megbízás alapján a bontás lebonyolítójaként és nem kivitelezőjeként járt el, a bontást a ... Kft. végezte el. A kivitelező által okozott kárt 100.000 forint erejéig ismerte el, ugyanakkor tagadta, hogy a felperesek által állított kár bekövetkezésében jogellenes magatartás terhelné, mert úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben elvárható volt, tevékenysége és az épülethibák kialakulása között az okozati összefüggés hiányzik.

Az elsőfokú bíróság ítéletével kötelezte az alpereseket, hogy 15 nap alatt egyetemlegesen fizessenek meg a felpereseknek 8.870.000 forintot és annak kamatait. Ezt meghaladóan a keresetet elutasította. Megállapította, hogy a II.r. alperes által megrendelt, szakszerűtlenül végrehajtott munkavégzésből eredően a felperesek ingatlanában kár keletkezett, amelynek a mértéke azonban szakértői módszerekkel nem volt meghatározható, ezért azt a Pp. 206. § (3) bekezdése szerint a per összes körülményeinek mérlegelésével belátása szerint határozta meg. A szakértői vélemények közötti eltérésekre tekintettel a bíróság elrendelt ugyan egyeztetést, azonban a nagyfokú ellentmondások nem voltak tisztázhatók, mert az egyik korábban eljárt szakértő időközben elhunyt. Az elsőfokú bíróság a kártérítés mértékét a ... és ... szakvéleményében szereplő 7.188.127 forint összegű javítási költség, valamint a szakértői intézet által megállapított 1.680.000 forint összegű értékcsökkenés együttes összegének minimális kerekítésével 8.870.000 forintban határozta meg. Az ekként megállapított kárért az I.r. alperes felelősségét az 1959. évi IV. törvény (Ptk.) 100. §-a, míg a II.r. alperesét a Ptk. 350. § (1) bekezdése alapján állapította meg. Indokolása szerint ugyan a perben adat merült fel arra, hogy a II.r. alperes a bontási munkálatokat ellenőrizte, és utasításokkal is ellátta a kivitelezőt, ez a tevékenysége azonban nem volt hatékony, emellett a munkálatok feletti folyamatos ellenőrzés biztosításáról sem gondoskodott, így fordulhatott elő a gépi erővel történő bontás. Miután az alperesek a szakszerűtlenül végrehajtott bontás miatt felelősek, a kártérítés megfizetésére egyetemlegesen kötelesek.

A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét részben megváltoztatta, és a II.r. alperes felperesek mint egyetemleges jogosultak felé fennálló fizetési kötelezettségét 100.000 forintra és járulékaira leszállította. Vele szemben az ezt meghaladó keresetet, míg az I.r. alperessel szemben a keresetet teljes egészében elutasította. Rendelkezett a le nem rótt eljárási illeték, valamint a perköltség megfizetéséről. Egyebekben az elsőfokú ítéletet helybenhagyta. Megállapította, hogy kizárólag a kivitelezést ténylegesen végző vállalkozó szakszerűtlen bontási tevékenysége folytán következtek be a felperesi építmény kárai, vagyis a károkozó magatartást nem az I.r. és a II.r. alperesek fejtették ki. A jogerős ítélet értelmében a Ptk. 339. § (1) bekezdésére tekintettel az alperesek kártérítési felelőssége csak a harmadik személy által okozott károk megtérítésének szabályai szerint ítélhető meg. A tulajdonost a Ptk. 100. §-a alapján nem terhelheti olyan magatartásért felelősség, amelyet nem ő tanúsított, és a szakszerűtlen bontási tevékenységgel okozott károkért a Ptk. egyéb felelősségi szabályai alapján sem felelhet. Az I.r. alperes ugyanis megbízási szerződést kötött a II.r. alperessel az építmény lebontásának lebonyolítására, a Ptk. 350. § (1) bekezdés alapján azonban megbízóként csak akkor állhat fenn kártérítési felelőssége, ha nyilvánvaló, hogy a kárt a megbízottja okozta. A II.r. alperes esetében ez a szabály eleve nem alkalmazható, mert ő a kivitelezővel nem megbízási, hanem vállalkozási szerződést kötött, a megrendelőt pedig a Ptk. alapján a vállalkozó tevékenységével harmadik személynek okozott kárért semmilyen kártérítési felelősség nem terheli. 

A másodfokú bíróság rámutatott arra, hogy az elsőfokú bíróság a szakértői bizonyítást nem fejezte be, a szakértői vélemények közötti ellentmondást nem oldotta fel, és figyelmen kívül maradtak olyan körülmények is, mely szerint a felperesek nem tettek eleget a kárenyhítési kötelezettségüknek, az épületük szükséges karbantartását ugyanis elmulasztották. További bizonyítás lefolytatása, illetve a felperesi magatartás folytán az ebből eredő közrehatás arányának megállapítása azonban a per eldöntése szempontjából nem volt releváns, figyelemmel arra, hogy a másodfokú bíróság az alperesek károkozó magatartásának hiányát állapította meg. Arra tekintettel, hogy az elsőfokú eljárásban a II.r. alperes ellenkérelme arra szorítkozott, hogy a bíróság a felperes keresetét az általa elismert 100.000 forintot és járulékait meghaladóan utasítsa el, a Pp. 215. §-a alkalmazásával az elsőfokú bíróság ítéletét ennek megfelelően változtatta meg, és ezt meghaladóan utasította el a II.r. alperessel szembeni keresetet.

A jogerős ítélet ellen az I.r. és a II.r. felperesek terjesztettek elő felülvizsgálati kérelmet, melyben kérték a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és elsődlegesen az alperesek 19.470.000 forint és kamatai egyetemleges megfizetésére kötelezését, másodlagosan a másodfokú bíróság új eljárás lefolytatására és új határozat hozatalára történő utasítását. Arra hivatkoztak, hogy jogsértően állapította meg a másodfokú bíróság, hogy a Ptk. 100. §-a és 339 §-a szerinti felelősség nem terheli az I.r. alperest, és a Ptk. 350. § (1) bekezdésének alkalmazására azért nem kerülhetett sor, mert a bontási munkák lebonyolítására a II.r. alperes vállalkozási szerződést kötött egy kivitelezővel. Szerintük az I.r. és a II.r. alperesek felelőssége fennáll, mert a kiadott bontási engedély kötöttségeket írt elő, miszerint a bontás megkezdése előtt állapotfelmérést kellett készíteni, és ha a szomszédos ingatlanban a bontási munka következtében kár keletkezik, azt az építtető köteles volt nyomban helyreállítani. Az előzetes állapotfelmérésre sor került, az ezzel kapcsolatos dokumentumok rendelkezésre állnak, azonban a bekövetkezett károk helyreállítása nem történt meg. Előadták, hogy a bontási engedélyt előkészítő engedélyezési dokumentáció kézi bontást írt elő, továbbá a födém bontása vonatkozásában statikus tervező művezetése mellett kellett a bontási munkákat elvégezni. A II.r. alperes felelős építésvezetőt nem alkalmazott, az I.r. alperes megbízó pedig azzal vétett, hogy nem alkalmazott műszaki ellenőrt. 

Az I.r. és a II.r. felperesek hivatkoztak arra a bírói gyakorlatra, mely szerint a Ptk. 100. §-a alapján kártérítéssel tartozik az építkező, ha a saját telkén úgy építkezik, hogy ezzel a szomszédos ingatlan értékét szükségtelenül csökkenti. A szomszédos épület forgalmi értékének csökkenésében jelentkező kárt az építtető akkor is tartozik megtéríteni, ha építési engedéllyel rendelkezett, és az építési engedélyek betartásával építkezett. Pusztán az a körülmény, hogy az építésügyi hatóság engedélyt adott az építőnek, önmagában a szomszédjogok sérelme alóli mentesülését nem biztosítja. Amennyiben a tulajdonos a telkén építkezik, a szomszédos épületben keletkezett kárt a szomszédjogi szabályok alapján kell megtéríteni. Az építkező tulajdonos ilyenkor nemcsak a saját magatartásáért felel, hanem mindazok magatartásáért is, akiket joga gyakorlásához igénybe vett. Az építkezéshez igénybe vett tervező, valamennyi kivitelező, megbízott, teljesítési segédnek, közreműködőnek számít.

Érvelésük értelmében a II.r. alperes felelősségét a 46/1997. (XII.29.) KTM rendelet „az egyes építményekkel, építési munkákkal és építési tevékenységekkel kapcsolatos építésügyi hatósági engedélyezési eljárásokról" is megállapítja. A II.r. alperes megszegte továbbá az 1997. évi LXXVIII. törvény előírásait az épített környezet alakításáról és védelméről, valamint a zaj- és rezgésvédelemről szóló 12/1983. (V.12.) MT rendelet szabályait is.

A felperesek külön hivatkoztak arra, hogy a másodfokú bíróság jogsértően rendelkezett a le nem rótt eljárási illeték megfizetéséről, figyelemmel arra, hogy költségmentességben részesültek, ennek ellenére a Pp. 84. § (1) és (2) bekezdése sérelmével nagy összegű illeték megfizetésére kötelezte őket a másodfokú bíróság.

A felperesek a Pp. 2. § (1) bekezdésének megsértését is állították, a felülvizsgálati eljárásban pedig szakértői véleményt csatoltak.

Az I.r. alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását kérte. Álláspontja értelmében a jelen ügyben a Pp. 2. § (2) bekezdése szerinti jogszabálysértés nem állapítható meg, a felperesek saját magatartása, illetve az egyik kirendelt szakértő halála okozta a per elhúzódását, ez pedig nem róható a bíróság terhére. A Ptk. 100. §-a nem önmagában, hanem a Ptk. 339. § (1) bekezdésén keresztül alapozhat meg csak kárfelelősséget, azaz a szomszédjogi sérelem miatti kártérítési igény a szükségtelen zavarásban megnyilvánuló jogellenes magatartás tényleges tanúsítójával, a károkozóval szemben érvényesíthető.

A II.r. alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását kérte. Arra hivatkozott, hogy az I.r. alperestől az épület bontásának lebonyolítására kapott megbízást, azaz feladata az volt, hogy a kivitelezővel szemben a megbízó I.r. alperes képviseletében járjon el. E kötelezettségének eleget tett, a felülvizsgálati kérelemben megjelölt esetleges mulasztások a kivitelező felelősségi és érdekkörébe tartozó magatartások.

A Pp. 275. § (1) bekezdése szerint a felülvizsgálati eljárásban bizonyítás felvételének helye nincs (BH 2002/29.). A Kúria a felülvizsgálati kérelem elbírálása során kizárólag a rendelkezésre álló iratok alapján dönt (KGD 2008/193.). Erre tekintettel a felülvizsgálati eljárás során az I.r. és a II.r. felperesek által csatolt új szakértői vélemény figyelembe vételére nincs lehetőség.

A felülvizsgálati kérelem nem alapos.

A Kúria a felülvizsgálati eljárás eredményeként azt állapította meg, hogy a jogerős ítélet a felülvizsgálati kérelemben megjelölt okokból nem jogszabálysértő. 

A felperesek alaptalanul sérelmezték a Ptk. 100. §-a és azon keresztül a Ptk. 339. §-a megsértését. A szomszédjogok generális szabálya előírja, hogy a tulajdonos a dolog használata során köteles tartózkodni minden olyan magatartástól, amellyel másokat, különösen szomszédait szükségtelenül zavarná, vagy amellyel jogai gyakorlását veszélyeztetné. A törvény a zavaró és veszélyeztető magatartásokat nem sorolja fel, nem definiálja, ezért azt a konkrét tényállás alapján kell megítélni, hogy a felperesek által állított tevékenység zavarásnak tekinthető-e, és e zavarás szükségtelennek minősül-e. Ahogyan arra a Ptk. miniszteri indokolása is utal, e tilalom viszonylagos, és az érdekek összemérésére van szükség alkalmazása során. 

A bírói gyakorlat értelmében a Ptk. 100. §-a szerinti kártérítési felelősség vizsgálata során az adott konkrét tényállásnak döntő jelentősége van, figyelemmel arra, hogy a szükségtelen zavarás kategóriája szubjektív fogalom. Az ingatlanon végzett bontási tevékenység során nyilvánvalóan figyelemmel kell lenni a szomszédok érdekeire, és pusztán az a körülmény, hogy a bontásra engedély alapján kerül sor, nem zárja ki a kártérítési felelősséget. Hangsúlyozni szükséges azonban, hogy e körben csak az alperesek konkrét tevékenysége vizsgálható. Miután a perbeli esetben egyértelműen megállapítható volt, hogy a bontási tevékenységet végző kivitelező magatartása volt jogellenes, - akinek a marasztalása iránt a felperesek kereseti kérelmet nem terjesztettek elő -, így azt kellett vizsgálni, hogy az alperesek tevékenysége önmagában szükségtelenül zavarónak minősül-e, vagy felelősségük a konkrét károkozó magatartásért közvetett módon fennáll-e.

Olyan esetekben, amikor a károkozás eredménye a tulajdonjoghoz szorosan kapcsolódik, pl. az a szomszédos ingatlan értékcsökkenésében nyilvánul meg, úgy felvethető a tulajdonos kártérítési felelőssége. Ennek alapja, hogy a tulajdonosi jog gyakorlásának (pl. építkezésnek) következménye egy olyan állandósult állapot (értékcsökkenés), ami akár jogszerűen gyakorolt tevékenység (pl. engedélynek megfelelően végzett tevékenység) révén a tulajdonjoghoz kötődően okozza a károsodást. A tulajdonjogból levezethető, kárfelelősséggel járó szükségtelenül zavaró magatartások körén kívül esik azonban a szomszédjogok kereteit meghaladó harmadik személyek általi károkozás. A felperesek által hivatkozott esetjog az előző körre vonatkozóan állapít meg kártérítési felelősséget a szomszédjog generálklauzulája alapján, a konkrét esetben azonban más elvi alapon kell a károkozás feltételeit vizsgálni.

A bontási tevékenység ugyanis nem tilos, és nem az annak szükségképpeni velejárójaként merült fel a felperesek ingatlanának értékcsökkenése. Önmagában az a körülmény, hogy az I.r. alperes a tulajdonában álló ingatlanon lévő felülépítmény bontását határozta el, nem minősül kártérítési felelősséget kiváltó magatartásnak. Az I.r. alperes bontási engedélyt kapott, és bontási terv is készült a felülépítmény elbontására. Az I.r. alperes a bontási munkák lebonyolításával a II.r. alperest bízta meg, akinek az utasításokkal való ellátása is megfelelően történt. A II. r. alperes a megbízás feltételeinek megfelelően konkrét kivitelezőt keresett, és a tulajdonos nevében vele kötött szerződést, a tényleges bontási munka elvégzésére irányuló szerződés rendelkezéseinek betartását ellenőrizte.

Helyesen mutatott rá a másodfokú bíróság, hogy a felmerült bizonyítékokból egyértelműen az állapítható meg, hogy a felperesek ingatlanának károsodását a konkrét kivitelező tevékenysége okozta. A felperesek által használt „megbízott kivitelező" megnevezéssel szemben az alperesek kivitelezőnek nem tekinthetők, a bontási munkákat ugyanis nem ők végezték, ezért a konkrét munkák végzése körében a statikus tervező művezetése és a felelős építésvezető alkalmazásának kérdése nem az alperesek magatartása körében értékelhető. Az I. r. alperes a bontási munkák bonyolításával megbízta a II. r. alperest, de sem e szerződés rendelkezései, sem pedig a felperesek által hivatkozott jogszabályi előírások nem tartalmaznak az I. alperes által alkalmazandó műszaki ellenőr igénybe vételére előírást.

Az I.r. alperes a tulajdonosi jogaiból fakadó kötelezettségeinek megfelelően a bontási munkák lebonyolítására erre specializálódott szakcéget vett igénybe, a II.r. alperes az I.r. alperes tulajdonosi érdekeinek megfelelően a bontási tevékenység elvégzésére kivitelezőt keresett, és a bontási munkák elvégzésére ez alapján került sor. A II.r. alperes a tényleges kivitelezővel kötött szerződés teljesítését felügyelte, e jogviszonyban a II.r. alperes is úgy járt el, ahogy az általában elvárható, tekintettel arra, hogy amikor szabálytalanságot észlelt, azonnal utasította a tényleges kivitelezőt a bontási engedélynek megfelelő tevékenység végzésére. A per adatai szerint amennyiben bejelentés érkezett arról, hogy az előírt kézi bontás helyett gépi bontás történt, úgy a II.r. alperes haladéktalanul intézkedett a kivitelezési tevékenység előírásoknak megfelelő végzése iránt. Ilyen körülmények között az I.r. alperes mint tulajdonos és a II.r. alperes mint az I.r. alperes megbízottja, saját tevékenységük során szükségtelenül nem zavarták a felperesek tulajdonosi jogait, és nem e tevékenységek okozták a felperesek károsodását.

A fentiekre tekintettel az alperesek felelőssége sem a Ptk. 100. §-a és ebből levezethetően a Ptk. 339. § (1) bekezdése, sem pedig a Ptk. 350. § (1) bekezdése alapján nem állapítható meg.

Helyesen mutatott rá a másodfokú bíróság arra is, hogy miután a felperesek a kártérítési keresetük jogalapját nem bizonyították, az összegszerűség tekintetében további bizonyítás lefolytatására nem volt szükség. Megállapítható ugyan, hogy az elsőfokú eljárásban felmerült szakértői bizonyítékok közötti ellentmondások miatt a rendelkezésre álló adatok alapján megalapozott döntés nem volt hozható, azonban a jogalap bizonyítottságának hiányában az összegszerűség kérdései nem vizsgálhatók.

A másodfokú bíróság az ítélete indokolásából kitűnően a II.r. alperessel szemben előterjesztett keresetet csupán eljárási megfontolások alapján utasította el a 100.000 forintot - II.r. alperes által az ellenkérelme szerint megfizetni vállalt - összeget meghaladóan és kötelezte a II.r. alperest ezen összeg felperesek részére történő megfizetésére. Ezen ítéleti rendelkezés nem ellentétes a bíróság azon következtetésével, hogy nincs jogalapja a felperesek keresetének, mivel kizárólag a II.r. alperes - a korábbi egyeztetések eredményeként tett - elismerésén alapult.

A jogerős ítélet nem sérti a felperesek által hivatkozott 46/1997. (XII.29.) KTM rendelet és az 1997. évi LXXVIII. törvény, valamint 12/1983. (V.12.) MT rendelet előírásait, és a Pp. 2. § (2) bekezdése szerinti jogszabálysértés sem állapítható meg.

Alaptalanul sérelmezték a felperesek, hogy a jogerős ítélet perköltségviseléssel kapcsolatos rendelkezését is. A Pp. 84. § (1) bekezdés a)-d) pontjai taxatíve felsorolják, hogy a költségmentesség milyen kedvezményeket jelent. E kedvezmények megfelelően érvényesültek, olyan költség viselésére a bíróság nem kötelezte a felpereseket, amelyek előlegezése és viselése alól e jogszabályi rendelkezés alapján a felperesek mentesültek. A Pp. 86. § (3) bekezdése azonban kimondja, hogy a költségmentesség nem érinti az ellenfél javára megítélt perköltségek megtérítésének kötelezettségét. A fenti szabályok értelmében a személyes költségmentesség csak a perindítással összefüggésben felmerült saját költségek viselése alól mentesít, de nem mentesít a II.r. alperes által lerótt illeték megtérítése alól, így miután a másodfokú eljárásban a II.r. alperes fellebbezése eredményre vezetett, a II.r. alperes pernyertessége állapítható meg, ezért a Pp. 78. § (1) bekezdése és 86. § (2) bekezdése figyelembe vételével a másodfokú bíróság megalapozottan kötelezte a pervesztes felpereseket a II.r. alperes perköltségének megfizetésére.

A kifejtettek értelmében a Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta. A Pp. 78. § (1) bekezdése és 82. § (1) bekezdése alapján egyetemlegesen kötelezte az I.r. és a II.r. felpereseket az I.r. alperes javára jogtanácsosi munkadíj, míg a II.r. alperes részére ÁFA-t is magában foglaló ügyvédi munkadíj perköltség címén történő megfizetésére. 

Az I.r. és a II.r. felperesek személyes költségmentességére tekintettel a Kúria a le nem rótt felülvizsgálati eljárási illeték viseléséről a 6/1986.(VI.26.) IM rendelet 13. § (1) bekezdése, valamint 14. §-a szerint rendelkezett.

Budapest, 2014. május 22.

Dr. Bartal Géza s.k. a tanács elnöke, Dr. Simonné Dr. Gombos Katalin s.k. előadó bíró, Dr. Farkas Attila s.k. bíró