A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
ítélete
Az ügy száma: 	Kfv.X.38.228/2018/5.
A tanács tagjai: Dr. Zanathy János
	a tanács elnöke
	Dr. Magyarfalvi Katalin
	előadó bíró 	
	Dr. Farkas Katalin
	bíró 
A felperes: 
A felperes képviselője: dr. Kresz Judit ügyvéd
Az alperes: 	Budapest Főváros Kormányhivatal VIII. Kerületi Hivatal
Az alperes képviselője:  jogtanácsos
A per tárgya: közigazgatási határozat felülvizsgálata
A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél: felperes
Az elsőfokú bíróság határozatának száma: 
Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 51.K.31.664/2018/5.
Rendelkező rész 
A Kúria a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 51.K.31.664/2018/5. számú ítéletét hatályában fenntartja.

A felülvizsgálati eljárás illetékét a magyar állam viseli.
Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.
Indokolás
	Tényállás

[1]	Az alperes a 2018. február 9-én kelt határozatával az 1955. november 21-én született felperes részére 2017. december 31. napjától - a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény (Tny.) 18. §-a, 18. § (2a)-(2d) bekezdése, 20. § (1)-(2) bekezdése, 21. § (1), (3) bekezdése, 21/A. §-a, 22. § (1), (4) bekezdése, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK rendelet (Rendelet) 52. cikk (1) bekezdése és a Rendelet végrehajtásáról szóló 987/2009/EK rendelet (Vhr.) 13. cikke alkalmazásával - havi 117.195 forint öregségi nyugdíjrészt állapított meg. A határozat indokolása szerint a felperes azért jogosult az ellátásra, mert rendelkezik a nők kedvezményes öregségi teljes nyugdíja megállapításához szükséges feltételekkel. A felperes Magyarországon 1992. július 9. és 2017. december 30. között 25 év 181 nap, Romániában 1974. november 1. és 1991. július 1. között 14 év 212 nap szolgálati időt szerzett, amely idők a nők kedvezményes öregségi teljes nyugdíjához elismerhető jogosultsági és kereső tevékenységgel járó biztosítási vagy azzal egy tekintet alá eső jogviszonnyal szerzett szolgálati időnek is minősülnek. A felperes a nemzeti jogszabályok alapján nem jogosult az ellátásra, az őt megillető arányos nyugdíj összegét az összes szolgálati idő figyelembevételével megállapított elméleti nyugdíj (230.334 forint havi átlagkereset 80%-a, azaz 84.267 forint) összegéből kiindulva kellett kiszámítani. A magyar nyugdíjrészt olyan arányban kell meghatározni, ahogyan a magyar szolgálati idő az összes szolgálati időhöz aránylik, így a magyar nyugdíjrész az elméleti nyugdíj 63,6%-a, vagyis 117.195 forint. 
[2]	A másodfokú társadalombiztosítási szerv az elsőfokú határozatot - a Rendelet 52. cikk (1) bekezdése, a Tny. 18. § (1) bekezdés e) pontja, (2) bekezdése és (2a) bekezdése alkalmazásával - helybenhagyta. A határozat indokolása szerint az európai uniós országgal érintett nyugdíjigények érvényesítésekor a Rendelet és a Vhr. az irányadó. A Rendelet alapja, hogy mindegyik tagország a saját jogszabályai szerint, a saját biztosításban töltött ideje után járó ellátást köteles megállapítani; ezen túl a hatályos magyar jogszabály, a Tny. az irányadó. A felperes a reá irányadó öregségi nyugdíjkorhatárt Magyarországon 2019. november 21-én tölti be, ezért számára a Magyarországon ledolgozott 25 év 181 nap után nyugellátás a kérelmében megjelölt naptól (2017. december 31.) nem volt megállapítható. A felperes Magyarországon azért jogosult öregségi nyugellátásra (nyugdíjrészre), mert a román és a magyar jogosító ideje egybeszámításával rendelkezik legalább 40 év jogosultsági idővel és a biztosítással járó jogviszonya 2017. december 30-án megszűnt. Korbetöltés esetén valóban lehetőség lett volna a nemzeti jogszabályok alapján történő nyugdíjmegállapításra, ez a lehetőség azonban a korhatár előtt megállapított 40 éves kedvezményes nyugdíj alapján nem áll fenn. Az elméleti nyugdíj összege kizárólag a magyar jövedelmi adatok alapján került kiszámításra, annak arányos része, a nyugdíjrész kerül folyósításra.

	A felperes keresete és az alperes védirata

[3]	A felperes keresetében a társadalombiztosítási határozat felülvizsgálatát a nyugellátás összegének téves meghatározása, a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pontja szerinti számítás alkalmazásának elmulasztása és a (3) bekezdés szerinti választási lehetőség biztosításának elmaradása miatt kérte.
[4]	Az alperes védiratában a kereset elutasítását kérte arra hivatkozva, hogy a felperes esetében a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pontjában írt feltétel nem teljesült: az öregségi nyugdíjkorhatárt az ellátás kért kezdő napján nem töltötte be, ezért részére a Magyarországon ledolgozott 25 év 181 nap után nyugellátás nem állapítható meg. 

	Az elsőfokú ítélet

[5]	A munkaügyi bíróság a keresetet - a Tny. 18. § (2a) bekezdése és a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) és b) pontja alkalmazásával - elutasította. 
[6]	Az ítélet indokolása szerint a felperes a perben azt vitatta, hogy - miután rendelkezik a nők kedvezményes öregségi teljes nyugdíjára jogosító 40 év szolgálat idővel - jelentősége lenne annak, hogy ebből 25 év 181 napot Magyarországon, 14 év 212 napot pedig Romániában szerzett szolgálati időt tesznek ki. A felperes a magyar és a román jogosító idők egybeszámításával rendelkezik azzal a legalább 40 év jogosultsági idővel, amelynek alapján a nemzeti jog szerint öregségi nyugellátásra jogosult. A 40 év jogosultsági idő figyelembe vételével azonban az ellátás összegének megállapítására az egyébként korbetöltés alapján megállapított öregségi nyugdíj számítására vonatkozó szabályokat kell alkalmazni, azok közül is azokat, amelyek a tagállamokban szerzett szolgálati idők egybeszámítása esetében megállapítható nyugellátás összegének meghatározását jelentik. A fentiekből következően az alperes helyesen, a Rendeletben és a Vhr.-ben előírtak szerint számította ki a nyugdíjrész összegét. Végül a bíróság rögzítette, hogy a jogalkotónak nem állt szándékában a 40 év jogosultsági időn túl további pozitív kivételeket teremteni az öregségi nyugellátásra vonatkozó szabályok alól. 

	A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem

[7]	A jogerős ítélet ellen a felperes élt felülvizsgálati kérelemmel, amelyben elsődlegesen annak megváltoztatását, a keresetének helyt adó döntés meghozatalát, másodlagosan az ítéletnek a közigazgatási cselekményre is kiterjedő hatályon kívül helyezését és a hatóság új eljárásra való kötelezését, valamint az alperes költségekben való marasztalását kérte a Rendelet 4. cikke, 52. cikk (1) bekezdés a) pontja, (3) bekezdése és a Tny. 18. § (2a)-(2c) bekezdései megsértésére hivatkozva. 
[8]	Érvelése szerint a Tny. végrehajtásáról szóló 168/1997. (X.6.) Korm. rendelet (Tnyvhr.) 12. § (1) bekezdése csak látszólag a Tbj. „alatti" kereső tevékenységgel járó biztosítási jogviszonyt ismeri el jogosultsági időként a más állam biztosítási rendszerében szerzett szolgálati idővel szemben, a 12. § (2) bekezdés már úgy fogalmaz, hogy a Tny. 18. § (2a)-(2d) bekezdés szerinti öregségi teljes nyugdíj összegét valamennyi megszerzett szolgálati idő alapján kell megállapítani. A Tny. 18. § (2a) bekezdése és a Tnyvhr. 12. § (2) bekezdése alkalmazása szempontjából - a Rendelet 6. cikkét is figyelembe véve - nem tehető különbség atekintetben, hogy a szolgálati időt a Tbj. „alatti" kereső tevékenységgel járó biztosítási jogviszonyban, vagy román biztosítási jogviszonyban szerezte a felperes, a jogosultságot a biztosítási idők egybeszámításával kell megállapítani. Az alperes a fentieknek megfelelően járt el, a több mint 40 év jogosultsági idő alapján a Tny. 18. § (2c) bekezdése, vagyis a magyar (nemzeti) jogszabály értelmében a felperes öregségi teljes nyugdíjra jogosult. A Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pontjának alkalmazása ezért nem volt mellőzhető amiatt, hogy a nemzeti jogszabályok alapján a felperes nem jogosult nyugdíjra. Az alperesnek a nyugdíj összegét a független ellátás kiszámítását és a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés b) pont szerinti arányos ellátás megállapítását követően a (3) bekezdés alapján a két összeg közül magasabb összegben kellett volna meghatároznia a következők szerint. 
[9]	Az alperesnek első lépésként a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pont szerinti független ellátást, vagyis a Tny. 18. § (2a) bekezdése alapján járó nyugdíjat kellett volna a Tny. 20. § (1)-(2) bekezdése és a Tny. 2. számú mellékletében szereplő táblázat alkalmazásával megállapítani. A határozat szerinti 230.334 forint átlagkeresetet és a Magyarországon szerzett 25 év 181 nap szolgálati időt alapul véve a táblázat 12. sora szerint az öregségi teljes nyugdíj összege a havi átlagkereset 63%-a, vagyis 145.110 forint. A Rendelet 52. cikk (1) bekezdés b) pont szerinti arányos ellátás 117.195 forint, ami alacsonyabb, mint az a) pont szerinti független ellátás, ezért a felperes az 52. cikk (3) bekezdése alapján az a) pont szerint kiszámított magasabb összegre jogosult.
[10]	A felperes - álláspontja alátámasztásaként - hivatkozott az alperes által követett azon gyakorlatra, amely szerint a nők kedvezményes nyugdíját utóbb, az öregségi nyugdíjkorhatár elérésekor nem számolják újra, ami azt jelenti, hogy az ellátások azonos elbírálás alá esnek. Ez azonban nem valósul meg akkor, ha az alperes úgy tekinti, hogy a felperes pusztán a 40 év jogosultsági ideje alapján nem tekinthető öregségi teljes nyugdíjra jogosult személynek.
[11]	A felperes kifogásolta, hogy az alperes a nyugdíj kérelmét nem az általa megjelölt jogalapon, a Tny. 18. § (2a) bekezdése alapján, hanem a 18. § (1) bekezdéséből kiindulva bírálta el. A másodfokú határozat indokolása ellentmondásos, abban szerepel, hogy a magyar öregségi nyugellátásra való jogosultság pusztán a 40 év jogosultsági idővel keletkezik, a korbetöltés nem feltétel, amire az indokolás szintén utal. A jogerős ítélet nehezen értelmezhető indokolása nem ad választ arra, hogy mely jogszabály követeli meg, hogy a Tny. 18. § (2a) bekezdés szerinti nyugdíj esetén, a magyar nyugdíjösszeg megállapításakor a korbetöltést figyelembe vegyék. 
[12]	Az alperes és a bíróság fenti értelmezése azt jelenti, hogy a 40 év jogosultsági idő alapján életkorára tekintet nélkül öregségi teljes nyugdíjra jogosult nő esetében az öregségi teljes nyugdíj megállapítása mégis az öregségi nyugdíjkorhatár eléréséhez kötött olyan esetekben, ha a jogosultsági idő megszerzése más országokban történt. Ilyen megszorítást a Tny. és a Tnyvhr. sem tartalmaz, ezen értelmezés sérti a Rendelet 4. cikkét, az egyenlő bánásmód követelményét is, mivel azok a nők, akik szolgálati idejük egy részét nem Magyarországon szerezték, nem az életkorukra tekintet nélkül lesznek jogosultak öregségi teljes nyugdíjra, hanem csak a rájuk irányadó nyugdíjkorhatár elérése után, szemben azokkal a nőkkel, akik a teljes szolgálati idejüket Magyarországon szerezték.
[13]	A felperes szerint az alperes jogértelmezése a Tny. 18. § (1) bekezdése, azaz korbetöltés alapján járó nyugdíj megállapításánál helytálló, a nők kedvezményes nyugellátása megállapításánál azonban helytelen eredményre vezet. A jogvita tárgya - a jogerős ítéletben foglaltakkal szemben - nem egy pozitív kivétel, hanem a Tny. 18. § (2a) bekezdés szerinti nyugdíjigénnyel szemben támasztott, kizárólag a Tny. 18. § (1) bekezdése által megkövetelt plusz feltétel (korbetöltés) volt. Az alperes a nemzetközi elemet is tartalmazó ügyekben nem fogalmazhat meg külön elvárásokat a nők 40 éves kedvezményes nyugellátásával kapcsolatban; a megkülönböztetésnek, annak, hogy öregségi teljes nyugdíj helyett csak öregségi résznyugdíjat állapítsanak meg, nincs alapja.
[14]	Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását kérte arra hivatkozva, hogy a bíróság az irányadó jogszabályok helytálló értelmezésével hozta meg határozatát. 

	A Kúria döntése és jogi indokai

[15]	A felülvizsgálati kérelem nem megalapozott.
[16]	Magyarországon öregségi teljes nyugdíjra 2017. december 31-én kizárólag a magyar jogszabályok alapján két nagy személycsoport válhatott jogosulttá: egyrészt - nemüktől függetlenül - azok a személyek, akik a rájuk irányadó, születési évük alapján meghatározott öregségi nyugdíjkorhatárt betöltötték, legalább 20 év szolgálati idővel rendelkeztek, és azon a napon, amelytől kezdve a nyugdíjat megállapították, nem álltak biztosítási jogviszonyban [Tny. 18. § (1)-(2) bekezdés], másrészt azok a nők, akik legalább 40 év jogosultsági idővel, azon belül - főszabályként - 32 év kereső tevékenységgel járó biztosítási vagy azzal egy tekintet alá eső jogviszonnyal szerzett szolgálati idővel rendelkeztek, és azon a napon, amelytől kezdve a nyugdíjat megállapították, nem álltak biztosítással járó jogviszonyban [Tny. 18. § (2a)-(2c) bekezdés].
[17]	A felperes az első személycsoportba azért nem sorolható, mert bár Magyarországon az ellátás kért kezdő napjáig több mint 20 év szolgálati időt szerzett és 2017. december 31-én nem állt biztosítással járó jogviszonyban, a rá irányadó öregségi nyugdíjkorhatárt [Tny. 18. § (1) bekezdés e) pont szerint 64 év] nem töltötte be. A felperes a másik jogosulti csoportba azért nem tartozik, mert bár biztosítással járó jogviszonyban az ellátás megállapítása napján (2017. december 31.) nem állt, esetében a 40 év jogosultsági idővel való rendelkezés feltétel nem teljesült: Magyarországon csak 25 év 181 nap szolgálati, egyben jogosultsági és kereső tevékenységgel járó biztosítási vagy azzal egy tekintet alá eső jogviszonnyal szerzett időnek is minősülő időt szerzett [Tny. 18. § (2a) bekezdés].
[18]	A Rendelet 52. cikk (1) bekezdés szerint az illetékes intézmény az ellátás összegét a következők szerint köteles kiszámítani: 
a) az általa alkalmazott jogszabályok alapján, csak akkor, ha az ellátásra való jogosultság feltételeit kizárólag a nemzeti jog szerint teljesítették (független ellátás); 
b) az elméleti összeg kiszámításával és ezt követően a tényleges összeg kiszámításával (arányos ellátás) a következőképpen:
i. az ellátás elméleti összege megegyezik azzal az összeggel, amelyet az érintett személy akkor igényelhetne, ha a más tagállamok jogszabályai szerint szerzett összes biztosítási és/vagy tartózkodási időt az ellátás megállapításának időpontjában alkalmazott jogszabályok szerint szerezte volna. Ha e jogszabályok alapján az összeg nem függ a szerzett időszakok tartamától, azt az összeget kell az elméleti összegnek tekinteni;
ii. az illetékes intézmény ezt követően megállapítja az arányos ellátás tényleges összegét úgy, hogy az elméleti összegre az általa alkalmazott jogszabályok szerint a biztosítási esemény bekövetkeztét megelőzően szerzett időszakok tartamának és az összes érintett tagállam jogszabályai szerint a biztosítási esemény bekövetkeztét megelőzően szerzett időszakok tartamának hányadosát alkalmazza.
[19]	A Rendelet 52. cikk (3) bekezdése alapján az érintett személyek az (1) bekezdés a) és b) pontok szerint kiszámított összegek közül a magasabb összegre jogosultak.
[20]	A Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pontja alapján tehát az illetékes intézménynek a független ellátást, a b) pont alapján az elméleti összeget, majd - az elméleti összegből kiindulva - a tényleges összeget, vagyis az arányos ellátást kell megállapítania, amelyek közül az igénylő a magasabb összegre jogosult. A független ellátás illetékes intézmény általi megállapítása „az általa alkalmazott jogszabályok alapján, csak akkor, ha az ellátásra való jogosultság feltételeit kizárólag a nemzeti jog szerint teljesítették" - történik.
[21]	A kért ellátásra, a teljes jogú öregségi nyugdíjra való jogosultság feltételei a felperes esetében kizárólag a nemzeti jog, vagyis a magyar jogszabályok alapján - a korábban levezetettek szerint - nem teljesültek, részére a magyar jogszabályok alkalmazásával a Tny. 18. § (1)-(2) bekezdés és a 18. § (2a)-(2d) bekezdés szerinti ellátást sem lehetett megállapítani, ezért a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pont szerinti független ellátás összege 0 forintban volt meghatározható. A Rendelet 52. cikk (1) bekezdés b) pont szerinti számítás helyességét a felperes a perben nem vonta kétségbe, a rendelkezés szerinti számítás eredményeként megállapított összeg az a) pont szerintinél magasabb, így az arra való jogosultságról az alperes az 52. cikk (3) bekezdése megsértése nélkül döntött.
[22]	A felperes - az általa vázolt számítást alátámasztandó - tévesen, a fent kifejtettekkel ellentétesen indult ki abból, hogy a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pont szerinti független ellátást a különböző tagállamokban szerzett biztosítási idők egybeszámításával kell megállapítani. A Tnyvhr. a Tny., nem pedig a Rendelet végrehajtására megalkotott szabályokat tartalmazza, arra nézve, hogy a Rendelet által előírt számításokat miként kell elvégezni, a Tnyvhr. 12. § (1)-(2) bekezdései, de annak más rendelkezései sem adnak iránymutatást. A Rendelet I. „Általános rendelkezések" cím alatti 6. cikke a Rendelet által szabályozott, biztosítási, szolgálati, tevékenységi vagy tartózkodási idők megszerzésétől függő ellátások vonatkozásában általános jelleggel, a Rendelet eltérő rendelkezése hiánya esetére fogalmaz meg az időszakok összesítésére vonatkozó szabályt. A Rendelet III. „Az ellátások egyes csoportjaira vonatkozó különleges rendelkezések" cím, V. „Öregségi és túlélő hozzátartozói nyugdíjak" fejezet alatti 52. cikk (1) bekezdése egyértelmű abban, hogy az a) pont szerinti ellátást a nemzeti, jelen esetben a magyar jog szabályai alapján kell elbírálni, biztosítási és/vagy tartózkodási idő összesítésével végzett számítás előírásáról pedig az 52. cikk b) pontja kifejezetten rendelkezik. Mindezek miatt nem fogadható el a felperes azon érvelése sem, hogy a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pont szerinti ellátást a 6. cikk alapján biztosítási, szolgálati idők egybeszámításával kellett volna megállapítani. 
[23]	A felperesi számítási mód alkalmazása a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a)-b) pontjainak a 4. cikkel való együttes értelmezéséből sem következik. Az alperes a Tny. 18. § (2a) pontja alapján járó nyugdíjat a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pontja, valamint a Tny. 20. § (1)-(2) bekezdése és a Tny. 2. számú melléklete alkalmazásával azért nem állapíthatott meg, mert ez az ellátás 40 év jogosultsági idő hiányában nem jár. A felperes a független ellátást - a fent kifejtettekkel ellentétesen - a Magyarországon és a más tagállamban (Romániában) szerzett biztosítási idő egybeszámításából kiindulva határozta meg, amire jogszabály nem ad lehetőséget. A felperesi értelmezés elfogadása esetén a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pont szerinti független ellátás és a b) pont i. alpont szerinti elméleti összeg azonos lenne, így, tekintve, hogy a b) pont szerinti arányosítást azonos összeg alapul vételével kellene elvégezni, a független ellátás összege minden esetben magasabb lenne az arányos ellátás összegénél, ami az 52. cikk (3) bekezdésének a választást lehetővé tévő szabályát is értelmetlenné, alkalmazhatatlanná tenné. Éppen a felperes jogértelmezése az, ami - a Rendelet 4. cikkével ellentétesen - a kizárólag Magyarországon szerzett szolgálati idővel rendelkező igénylőkkel való összehasonlításban, azokhoz képest kedvezőbb összegű ellátás megállapítására vezetne.
[24]	A felperes téves jogértelmezés eredményeként hivatkozott arra is, hogy a Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pont szerinti független ellátást az életkorára tekintet nélkül, pusztán a 25 évet meghaladó szolgálati ideje és biztosítással járó jogviszony fenn nem állása feltételek alapján kellett volna megállapítani. A magyar jogszabályok szerint az életkor alapján meghatározott öregségi nyugdíjkorhatárt be nem töltött személyek közül csak a legalább 40 év jogosultsági idővel rendelkező nők lehetnek jogosultak öregségi teljes nyugdíjra [Tny. 18. § (2a)-(2d) bekezdés], a 25 év szolgálati idővel rendelkező személyek öregségi teljes nyugdíjra való jogosultságához szükséges az irányadó nyugdíjkorhatár betöltése is [Tny. 18. § (1)-(2) bekezdés]. A fentiekkel szemben jogszabályi alapot nélkülöz az a felperesi álláspont is, amely szerint a független ellátás megállapítása során a szolgálati időt a nemzeti (magyar) jogszabályok alapján figyelembe kell venni, a korhatárra vonatkozó feltételt pedig figyelmen kívül kell hagyni. 
[25]	Mindezek alapján a Kúria megállapította., hogy a munkaügyi bíróság helytállóan, a felülvizsgálati kérelemben felhívott jogszabályok megsértése nélkül döntött a kereset elutasításáról, ezért a jogerős ítéletet - a Kp. 121. § (2) bekezdése alkalmazásával - hatályában fenntartotta. 

	A döntés elvi tartalma

[26]	A 883/2004/EK rendelet szerinti öregségi ellátások megállapításakor a független ellátást a nemzeti jog szabályai alkalmazásával kell meghatározni [Rendelet 52. cikk (1) bekezdés a) pont]. 

	Záró rész

[27]	A jogi képviselővel eljárt felperes a Pp. 81. § (2) és (5) bekezdés szerinti felszámítási és költségjegyzék előterjesztési kötelezettségének nem tett eleget, ezért a Kúria a felülvizsgálati eljárásban felmerült költségei megtérítéséről nem rendelkezett.
[28]	A Kúria a felülvizsgálati eljárás illetékéről a Tny. 81. §-a alapján rendelkezett.
[29]	Az ítélet elleni felülvizsgálat lehetőségét a Kp. 116. § d) pontja zárja ki.
[30]	A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a Kp. 115. § (2) és 114. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el. 

Budapest, 2019. február 25.

Dr. Zanathy János s.k. a tanács elnöke, Dr. Magyarfalvi Katalin s.k. előadó bíró, Dr. Farkas Katalin s.k. bíró 

A kiadmány hiteléül:

tisztviselő