A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
ítélete

Az ügy száma: 		Kfv.III.38.141/2018/5.

A tanács tagjai: . Kovács András a tanács elnöke
		. Mudráné dr. Láng Erzsébet előadó bíró
		. Rák-Fekete Edina bíró
	
A felperes: 			(...)
	
A felperes képviselője: 	Dukkon Ügyvédi Iroda
				
Az alperes: 			Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság
	
Az alperes képviselője: . Konyhás Szilvia jogtanácsos
	
A per tárgya: idegenrendészeti ügyben hozott közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata
A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél: felperes
A felülvizsgálni kért jogerős határozat: Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 14.K.31.910/2017/3. számú ítélete
Rendelkező rész 
A Kúria a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 14.K.31.910/2017/3. számú ítéletét hatályában fenntartja.

Kötelezi a Kúria a felperest, hogy 15 nap alatt fizessen meg az alperesnek 50.000 (ötvenezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget.

Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az államnak - felhívásra - 70.000 (hetvenezer) forint felülvizsgálati eljárási illetéket.

Az ítélet ellen felülvizsgálatnak helye nincs.
Indokolás
A felülvizsgálat alapjául szolgáló tényállás
[1]	A felperes kínai állampolgár, Kínában Pekingben él, házas családi állapotú, a periratok szerint egy lánya van. 2014. április 30-án nyugdíjba vonult, a nyugdíja 2.390 yuan, ami magyar pénzben átszámítva megközelítőleg 100.380 forint. A felperes 2016. november 7-én nemzeti letelepedési engedély iránti kérelmet terjesztett elő a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal Budapesti és Pest Megyei Regionális Igazgatóságán (a továbbiakban: elsőfokú hatóság), melyben a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény (a továbbiakban: Harmtv.) 35/A. § (1) bekezdése alapján kérelmezte a Magyarországon történő letelepedésének engedélyezését. 
[2]	A Magyarországon letelepedett státusszal rendelkező kínai állampolgár gyermekét (lányát) jelölte meg fogadó családtagként. A gyermek egyéb célú tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtott be Magyarországon, melyhez 2014. december 3-án lejegyzett 250.000 EUR névértékű, a Hungary State Special Debt Fund által kibocsátott részvényt. Erre tekintettel 2015. június 18-án nemzeti letelepedési engedély iránti kérelmet terjesztett elő, mely alapján az elsőfokú hatóság a letelepedést 2015. augusztus 19-én engedélyezte. 
[3]	A felperes a kérelméhez csatolta a gyermeke 2016. november 7-én kelt eltartási nyilatkozatát, amely szerint elegendő jövedelemmel rendelkezik ahhoz, hogy a szüleit eltartsa. 
[4]	Az elsőfokú hatóság az ügyben hiánypótlási felhívást adott ki, mely alapján a felperes igazolta, hogy gyermeke képes az eltartására, valamint, hogy házastársával közösen 3.012 yuan rendszeres nyugdíjjuttatásban részesülnek, amely kb. 126.504 forintnak felel meg. 
[5]	Az elsőfokú hatóság megállapította, hogy a felperes esetében nem teljesült a Harmtv. 35/A. § (1) bekezdésében megfogalmazott követelmény, nevezetesen a leszármazó általi „eltartottság", ezért a 2017. január 18-án kelt 106-1-9606/2/2017-I. számú határozatában elutasította a felperes nemzeti letelepedési engedély iránti kérelmét. 
[6]	A felperes fellebbezést terjesztett elő, melyben arra hivatkozott, hogy Kínában és különösen Pekingben az ő és házastársa nyugdíjához képest rendkívül magasak a megélhetési költségek, ezért szorulnak a gyermekük segítségére. A lakásbérleti díjak 100%-kal magasabbak a budapestinél, melynek alátámasztására az UBS Csoport által kiadott gazdasági felmérés szemelvényt csatolt. E szerint Pekingben a megélhetési költségek átlagosan 30%-kal magasabbak, mint Budapesten. Egyébként pedig Kínában a gyermekük lakásában élnek. 
[7]	Az alperes a 2017. április 13-án kelt 106-L-13520/1/2017. számú határozatával az elsőfokú határozatot helybenhagyta. Rámutatott, hogy a felperes és házastársa 3.012,-yuan összegű rendszeres nyugellátással rendelkeznek, a felperes esetében nem áll fenn a Harmtv. 35/A. §-a szerinti rászorultság, mely indokolná az „eltartott szülő" minőség megállapítását. Ezt a fellebbezéshez csatolt UBS szemelvény sem bizonyítja. Felperes nyugdíja meghaladja a magyarországi öregségi nyugdíjminimumot, képes önerőből a saját eltartására, a magyarországi megélhetése biztosított, egyébként ugyanakkor letelepedése nem sért közbiztonsági, ill. nemzetbiztonsági érdeket. 
A kereseti kérelem és az alperes védekezése
[8]	A felperes a határozat ellen keresett nyújtott be, ebben elsődlegesen kérte a határozat megváltoztatását, másodlagosan a támadott határozat hatályon kívül helyezését és az alperes új eljárásra kötelezését. Nézete szerint ellentmondásos, hogy amíg a közigazgatási hatóság nála nem vette figyelembe, hogy a nyugdíjából a házastársával kettőjüknek kell megélniük, addig a házastárs ügyében indult eljárásban viszont hozzászámította a házastársa jövedelméhez az ő nyugdíját is. Sem a Harmtv. 35/A. § (1) bekezdése, sem egyéb rendelkezés nem tartalmaz olyan előírást, amely szerint az eltartotti státusz feltétele a vagyontalanság lenne. A közigazgatási hatóság nem ismeri el annak lehetőségét, hogy vannak idős szülők, akiket nem jelentős, de valóban meglévő nyugdíjuk mellett tart el a gyermekük, hogy öregkorukra se kelljen méltatlan körülmények között élniük. 
[9]	Téves a közigazgatási hatóság érvelése, mivel a magyar jövedelmi viszonyokból indul ki és tekinti a nyugdíjat olyannak, amely képes a felperes megélhetését biztosítani. A valóság ezzel szemben az, hogy a házastársával Pekingben nem rendelkezik lakással, a gyerek biztosítja számukra a lakhatást és a megélhetés költségeiről is ő gondoskodik. Azért nem állnak rendelkezésre konkrét adatok, mert ténylegesen a gyermek tartja el őket. Indítványozta mind a házastárs, mind pedig a lánya meghallgatását a kínai megélhetési költségekre, valamint arra nézve, hogy milyen körülmények között élnek Magyarországon. 
[10]	Az alperes felperes keresetének elutasítását kérte.
Az elsőfokú ítélet
[11]	A bíróság a keresetet elutasította. Rögzítette, hogy kérelemre indult eljárásban a felperes érdekkörébe tartozott azon tények, bizonyítékok előterjesztése, melyek a letelepedés engedélyezése iránti kérelmét megalapozzák. 
[12]	Utalt a Legfelsőbb Bíróság BH2012.184. számú határozatára, melyben kimondta, hogy a nemzeti letelepedési engedély megadásához előírt feltételek fennálltát a kérelmező köteles bizonyítani. Idézte a Harmtv. 35/A. § (1) bekezdését és rámutatott, hogy a harmadik országbeli állampolgár szülője akkor kaphat tehát nemzeti letelepedési engedélyt, ha az a leszármazójának „eltartottja", mely helyzete feltételezi a gyermekétől való gazdasági, illetőleg személyes függőséget, más szóval azt, hogy a gyermeke által nyújtott támogatás nélkül nem, vagy csak súlyos nehézségek árán tudna megélni. 
[13]	A közigazgatási hatóság helyesen járt el, amikor vizsgálta e kérdést, s ennek tisztázására a felperest a rendszeres jövedelme igazolására hívta fel. A felperes és házastársa Kínában nyugellátásban részesülnek, melynek együttes 126.504 forintnak felel meg. Ez az összeg többszöröse a magyar társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény végrehajtására kiadott 168/1997. (X. 6.) Korm. rendelet 11. §-ában meghatározott magyarországi öregségi teljes nyugdíj legkisebb összegének (28.500,-Ft). A felperes bár hivatkozott arra, hogy Kínában, illetve Pekingben magasabbak a megélhetési költségek, azonban ezt egyrészt semmilyen bizonyítékokkal nem támasztotta alá, ahogyan azt az állítását sem, hogy az egyéb költségek is lényegesen magasabbak a magyarországinál. 
[14]	Nem fogadta el a bíróság az arra való hivatkozását, hogy azért nem tud konkrét adatokkal szolgálni, mert az ellátásukról a gyermek gondoskodik, hiszen ettől függetlenül tudhatja, tudnia kell, hogy a lakóhelyén a megélhetés mennyibe kerül. Nem fogadható el a felperes UBS szemelvényre való hivatkozása. E dokumentumot ugyanis a felperes fordítás nélkül és úgy csatolta a közigazgatási eljárásban, hogy nem határozta meg a forrását, a készítésének célját, a benne foglalt adatok aktualitását, (annak készítési időpontjaként 2015. szeptember van feltüntetve), s nem mutatta be a dokumentumot készítő szervezetet, annak ismertségét, elfogadottságát sem. Ebből nem következik okszerűen, hogy a megjelölt összeg ne lenne elegendő a Kínában történő megélhetésre. Azt sem lehet e kérdés kapcsán figyelmen kívül hagyni, hogy a felperes gyermeke 250.000 EUR-ért vásárolt kötvényt, ami olyan anyagi hátteret feltételez, amely lehetőséget nyújt a szülők Kínában történő támogatására. A perbeli ügyben nem bizonyított a felperes és a gyermeke között fennálló olyan eltartotti viszony, amely esetében a felperes a gyermeke támogatása nélkül egyáltalán nem, vagy csak súlyos nehézségekkel tudna megélni Kínában. Az alperes a határozatában a két nyugdíj együttes összegét és azt is vizsgálta, hogy ebből felperes és a házastársa közösen megtud-e élni. Nem alapos az a feltevés sem, hogy a közigazgatási hatóság az eltartottság megállapításához teljes „vagyontalanságot" kívánna meg. 
[15]	Téves a felperes arra való hivatkozása is, mely szerint az a tény, hogy a gyermeke eltartja, önmagában igazolja az eltartotti minőségét. A felperes gyermeke és házastársa meghallgatását a bíróság mellőzte, utalva a Pp. 335/A. §-ára, amely a határozat meghozatalakori tények vizsgálatát írja elő, márpedig e tények a közigazgatási eljárásban nem bizonyították az eltartottságát, másrészt a meghallgatástól egyéb bizonyíték sem várható, az országok árszínvonala között fennálló különbség csak objektív tényekkel bizonyítható. 
A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem
[16]	A jogerős ítélet ellen a felperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet. Kérte, hogy a Kúria az alperes határozatát az elsőfokú határozatra is kiterjedően helyezze hatályon kívül, és az első fokon eljárt hatóságot új eljárásra kötelezze, másodlagosan az ítélet hatályon kívül helyezése mellett az első fokon eljárt bíróságot utasítsa új eljárásra a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 275. § (4) bekezdése alapján. Jogszabálysértésként a Pp. 220-221. §-ait, a Harmtv. 35/A. § (1) bekezdését, a Ket. 50. § és 50/B. §-át, a 72. § (1) bekezdés e) pontját jelölte meg. Hivatkozott felperes arra, hogy Kínában és különösen Pekingben a megélhetés költségei a kérelmező nyugdíjához képest rendkívül magasak, ezért is szorulnak rá gyermekük segítségére. Csatolta az UBSG-UBS AG által kiadott gazdasági felmérés szemelvényét, amely alapján a megélhetési költségek átlagosan 30%-kal magasabb árszintet mutatnak Pekingben, mint Budapesten. A felülvizsgálati kérelemben kitért felperes az elsőfokú ítélet azon megállapítására, mely a csatolt szemelvény hitelességét kérdőjelezte meg, ezért erre tekintettel előadta, hogy az UBSG-UBS AG a legnagyobb svájci globális pénzügyi szolgáltató cég, melynek székhelye Zürich-ben van, a vállalat világszerte több, mint 50 országban folytat vagyonkezelést, és befektetési banki szolgáltatást magánvállalati és intézményi ügyfelek számára. 2011-ben a G20-ak Pénzügyi Stabilitási Tanácsa beválasztotta a vállalatot a 29 legjelentősebb bank közé. 
[17]	A kérelmezők Kínában nem saját ingatlanban laknak, hanem gyermekük lakásában. Önmagában az átlagos bérleti díj, amit azzal spórolnak meg, hogy a gyermeküknél laknak, majdnem háromszorosa a felperes és házastársa együttes havi nyugdíjának. Ebből is látható, hogy a gyermek támogatása nélkül a nyugdíjból nem képesek eltartani magukat. Felhívta a figyelmet arra, hogy a kettőjük közös nyugdíja átlaga 2017-ben számoltak szerint 79.757 forintot jelent, amely a nyugdíjas létminimumot nem éri el. 
[18]	Felperes álláspontja szerint a hatóság és a bíróság megalapozatlanul járt el, amikor önmagában abból a tényből, hogy a kérelmezők nyugdíjjal rendelkeznek, azt a következtetést vonta le, hogy nem szorulnak eltartásra. A nyugdíj összege semmit nem mond, ha nem veszi figyelembe az eljáró hatóság, hogy a nyugdíj összegéből milyen átlagköltségek mellett kell megélni. A Harmtv. sem tartalmaz olyan előírást, amely az eltartotti státusz megítélésénél kizárólag a vagyontalanságot tenné egyedüli szempontnak. Az eltartottság, a másokra való rászorulás nem értelmezhető megszorító értelemben. A kérelmező és házastársa lakással nem rendelkezik, azt a gyermek biztosítja számukra, azaz a gyermek a megélhetésről és a lakhatásról is gondoskodik, tehát ténylegesen eltartja a felperest. Erre való tekintettel nem volt megalapozott az alperesi hatóság és az elsőfokú bíróság ítélete.
[19]	Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában fenntartását kérte, rámutatott, hogy a bíróság a jogszabályoknak megfelelően értékelte a csatolt iratokat, az igazolt nyugdíjjövedelmet, valamint megfelelően értelmezte az eltartott szülő fogalmát. Egyebek közt kiemelte, hogy a jogalkotó a letelepedési államkötvényt vásárló személyekhez közvetlenül csatlakozó rászoruló eltartott családtagok részére kívánta biztosítani a befektetőt is megillető kedvezményt. E kedvezmény biztosítása azonban nem automatikus, hanem a hatóság vizsgálatának tárgyát képezi. Ha a hatóság ezt nem tehetné meg, hanem pusztán a befektető nyilatkozata elegendő lenne a családtagi minősítéshez, akkor nem lenne értelme a szülő melletti eltartott kitételnek. Megjegyezte az alperes, hogy az idegenrendészeti eljárás során az alperesi hatóságnak a belföldi tartózkodás idejére a megélhetés belföldi biztosítottságának körülményeit kell értelmeznie. Így irreleváns arra hivatkozni, hogy a felperes hazájában milyen szintű egzisztenciával bír. 
A Kúria döntése és jogi indokai
[20]	A felülvizsgálati kérelem az alábbiak szerint nem alapos.
[21]	A Pp. 275. § (1)-(2) bekezdése értelmében a felülvizsgálati eljárásban bizonyítás felvételének helye nincs. A Kúria a felülvizsgálati kérelem elbírálása során a rendelkezésre álló iratok alapján a felülvizsgálati kérelem keretei között dönt. A felülvizsgálat tárgya a jogerős ítélet jogszerűségének megítélése.
[22]	A Harmtv. 35/A. § (1) bekezdése értelmében Magyarországon történő letelepedés céljából nemzeti letelepedési engedélyt kaphat az a harmadik országbeli állampolgár is, akinek beutazásához és tartózkodásához magyarországi befektetéseire tekintettel nemzetgazdasági érdek fűződik, valamint a harmadik országbeli állampolgár házastársa vagy eltartott leszármazója, vagy eltartott szülője, amennyiben nem áll fenn velük szemben a 33. § (1) bekezdés c) pontjában a 33. § (2) bekezdésében, valamint a 35. § (5) bekezdésében foglalt kizáró ok, és teljesítik a 33. § (1) bekezdés a) pontjának megélhetésre vonatkozó és a b) pontjában foglalt feltételeket.
[23]	A Pp. 339/B. §-a szerint mérlegelési jogkörben hozott közigazgatási határozat akkor tekinthető jogszerűnek, ha a közigazgatási szerv a tényállást kellő mértékben feltárta, az eljárási szabályokat betartotta, a mérlegelés szempontjai megállapíthatóak, és a határozat indokolásából a bizonyítékok mérlegelésének okszerűsége kitűnik.
[24]	A Kúria megállapította, hogy az elsőfokú bíróság ítélete a felülvizsgálati kérelemben foglalt okokból nem jogszabálysértő. A Kúria mindenekelőtt utal arra, hogy a jelen ügyben mérlegelési jogkörben döntött a hatóság. Azt kellett tehát vizsgálni, hogy a mérlegelést helyesen, a mérlegelési jogkörben hozott határozatok szabályainak, követelményeinek betartásával végezte-e el az alperesi hatóság, és azt alappal fogadta-e el megfelelőnek az elsőfokú bíróság. 
[25]	Egyetértett a Kúria azon alperesi állásponttal, hogy a hatóság jogszerűen tette vizsgálat tárgyává a szülői státuszon túl az eltartotti viszony megállapíthatóságát, azt, hogy a szülő önerőből képes-e a maga ellátására, megélhetése biztosítására. Az eltartott szülő kategóriája nem a Harmtv. általános szabályain alapuló családtagi kategória, hanem egy kifejezetten a nemzetgazdasági érdekre hivatkozással történő letelepedés szabályai között meghatározott, a befektetői minőséghez kötött kedvezményes letelepedésre jogosító családtagi kategória. Arra kell tehát tekintettel lenni, hogy a magát eltartottnak nyilatkozó személy valóban tekinthető-e olyan eltartásra szoruló szülőnek, aki az államkötvényt megvásárló személyhez közvetlenül csatlakozik, tőle függ, eltartottsági helyzete okán. Az e kérdéskörben kialakult joggyakorlat kapcsán, a fogalom értelmezésével összefüggésben utal a Kúria arra, hogy ugyan nem kifejezetten a nemzeti letelepedési kérelem, hanem családegyesítési kérelem kapcsán, de a Kúria másik tanácsa már vizsgálta az eltartottság kritériumát, és a Kfv.VI.37.126/2018/4. számú ítéletében arra mutatott rá, hogy eltartottnak az olyan személy minősül, akinek életszükségleteiről legalább részben valaki más gondoskodik, aki saját magát önállóan nem tudja fenntartani, ellátásra szorul. Aki saját erejéből is képes magát eltartani, az eltartottnak nem minősíthető. 
[26]	Ugyancsak az egységes joggyakorlatra utalva a Kúria rámutat arra, hogy a jogalkotó az „eltartott szülő" jelzős szerkezetet abból a célból helyezte el a jogszabályban, hogy ezt a jogalkalmazónak vizsgálnia kell. Az eltartottság és rászorultság nyelvtani értelemben nem abszolút szinonimák, de jelen törvényi rendelkezés értelmezési körében az eltartottság kívánalma a rászorultsági elem teljes figyelmen kívül hagyása esetén értelmét veszítené. (Kfv.III.37.112/2018/6.) 
[27]	Alappal hivatkozott az alperes tehát arra, hogy a hatóság jogosult és köteles is az eltartottság mindhárom elemének, így az eltartási képesség, rászorultság és eltartás vizsgálatára is, és akár egyetlen feltétel fenn nem állása már megalapozza az elutasító döntést. Életszerű az, hogy a jómódú gazdag gyermek az általuk megengedettnél magasabb szintű és kényelmesebb életkörülményeket kíván biztosítani a szüleinek, de ez önmagában nem támasztja alá a rászorultságot és eltartottságot. A rászorultságnak ugyanis fogalmi eleme a szükség, azaz, hogy felperes önerőből nem képes saját magáról gondoskodni, önmagát eltartani. Ezen elem pedig figyelemmel felperes nyugdíjára, (annak összegszerűségére is), jelen ügyben hiányzik. 
[28]	A Kúria megállapította, hogy perbeli ügyben az eset összes körülményeinek feltárása után helyesen mutatott rá tehát az alperes, hogy a felperes rendelkezik olyan összegű nyugdíjjal, amely saját eltartására alkalmas. Ezen ügyekben mindig az egyedi ügy sajátosságai figyelembevételével, az összes körülmény külön-külön és együttes mérlegelésével kell eldönteni, hogy az eltartott hozzátartozó kritériuma megvalósult-e. Jelen ügyben, bár hivatkozott a felperes arra, hogy a saját nyugdíjánál lényegesen alacsonyabb nyugdíjjal rendelkező feleséggel él közös háztartásban, de csak az látható a periratokból, hogy a feleség külön is kérelmezte az eltartottként történő letelepedés engedélyezését, azonban a periratok között arra vonatkozóan adat nincs, hogy a feleség ügyében adott esetben a jogorvoslat milyen stádiumig jutott el, illetőleg, hogy az ő ügye miként zárult. 
[29]	Az viszont tudható az iratokból, hogy a felperes már két éve házastársával együtt itt tartózkodik Magyarországon, tehát azt is megalapozottan vizsgálta az alperes, hogy a felperes az igazolt nyugdíjából Magyarországon meg tud-e élni. Márpedig a felperes nyugdíja többszörösen meghaladja a magyarországi nyugdíjminimum összegét. Az is tény, hogy lakhatásért fizetniük (sem Kínában, sem Magyarországon) nem kell, azt valóban a gyermek átvállalta. 
[30]	Nem igazolta ugyanakkor felperes, hogy Kínában a nyugdíjából nem lehet megélni, de legfőképpen azt nem, hogy a megélhetésüket terhelő milyen kiadásaik vannak még, például gyógyszerköltség, orvosköltség vagy egyéb. Mivel a nemzeti letelepedés egy fokozottan vizsgálandó, határozatlan idejű kedvezmény, a rászorultságnak valósnak kell lennie. 
[31]	Azon USB csoport által kiadott gazdasásági felmérés szemelvényt, amellyel azt kívánta alátámasztani a felperes már az elsőfokú bírósági eljárásban, hogy Kínában magasabbak a megélhetési költségek, mint Magyarországon, önmagában a per eldöntése szempontjából nem bírt relevanciával. Helyesen hagyta figyelmen kívül az elsőfokú bíróság abból a szempontból, hogy maga a becsatolt dokumentum sem volt teljes bizonyító erejű, például fénymásolat volt fordítás nélkül, de önmagában az a körülmény, hogy ezt pontosította felülvizsgálati kérelmében a felperes, nem változtat azon a körülményen, hogy neki azt kellett volna tételesen igazolnia, hogy olyan kiadásai vannak, amely alapján a nyugdíjából Kínában, illetve az utóbbi két évben Magyarországon, önállóan a lánya támogatása nélkül nem tudott volna megélni. Ezzel szemben a felperes azt állította, hogy nem ismeri a saját kiadásait, tekintettel arra, hogy azt a gyereke finanszírozza. Márpedig jelen esetben a felperesnek kellett volna bizonyítania azt, hogy rászoruló eltartott, be kellett volna mutatni, hogy a kiadásai jelentősen meghaladják a jövedelmét, ezt azonban nem tudta igazolni a Ket. 36. § (1) bekezdésben foglalt és a Harmtv. végrehajtásáról szóló 114/2007. (V.24.) Korm. rendelet 47. § (9) bekezdésben foglalt kötelezettség ellenére. Azt nem lehet releváns körülménynek tekinteni, hogy ha lakást bérelne, akkor ez mennyi kiadást okozna, hiszen nem merül fel ez a költsége. 
[32]	Mindezekre tekintettel helyesen mérlegelt az alperes, amikor azt állapította meg, hogy a Harmtv. 35/A. §-ban foglalt feltételek felperes esetében nem valósultak meg, és azt alappal fogadta el az elsőfokú bíróság is. Mindettől függetlenül a felperes nincs attól elzárva, hogy kellőképpen alátámasztott, a költségeit pontosan kimutató, és ezáltal a rászorultságát alátámasztó bizonyítékokkal megerősített új kérelemben ismételten kérelmezze a letelepedést.
[33]	Fentiekre tekintettel a Kúria az elsőfokú bíróság ítéletét a Pp. 275. § (3) bekezdés alapján hatályában fenntartotta.
A döntés elvi tartalma
[34]	Letelepedési államkötvényt vásárló külföldi személy eltartott szülője, hozzátartozói alapon nemzeti letelepedési engedélyt akkor kaphat, ha valamennyi jogszabályi feltételnek megfelel. Az eltartottsági kritérium meglétét, az eset összes körülményeit - különösen a kérelmező anyagi helyzetét - vizsgálva, a hatóság mérlegelési jogkörében állapítja meg.
Záró rész
[35]	A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a Pp. 274. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson bírálta el.
[36]	Az alperes részére felmerült felülvizsgálati eljárási költséget a Pp.78. § (1) bekezdése alapján a felperes viseli.
[37]	Az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. tv. (Itv.) 50. § (1) bekezdése szerinti felülvizsgálati eljárási illetéket a Pp. 78. § (1) bekezdése és a költségmentességről szóló 6/1986.(VI.26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése alapján a felperes köteles megfizetni.
[38]	Az ítélet elleni felülvizsgálatot a Pp. 271. § (1) bekezdés e) pontja zárja ki.
Budapest, 2019. december 10.
Dr. Kovács András s.k. a tanács elnöke, Dr. Mudráné dr. Láng Erzsébet s.k. előadó bíró,
Dr. Rák-Fekete Edina s.k. bíró