A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
í t é l e t e

Az ügy száma: Kfv.IV.37.152/2018/5.

A tanács tagjai: . Balogh Zsolt a tanács elnöke, Dr. Dobó Viola előadó bíró,
. Horváth Tamás bíró
	
A felperes: I.rendű felperes neve	
                   
A felperes képviselője: Dr. Gáldi Nóra kamarai jogtanácsos
	
Az alperes: I.rendű alperes neve

Az alperes képviselője: Dr. Buzási Gábor jogtanácsos
                                       
A per tárgya: házi segítségnyújtás szolgáltatás adatainak szolgáltatói nyilvántartásba történő módosítása tárgyában hozott határozat felülvizsgálata

A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél: felperes
	
A felülvizsgálni kért jogerős határozat: Nyíregyházi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 15. K. 27.311/2017/6. számú ítélete

Rendelkező rész
A Kúria 

- 	a Nyíregyházi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 15.K.27.311/2017/6. számú ítéletét hatályában fenntartja;

- 	kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperes részére 30 000 (harmincezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget;

- 	kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az államnak felhívásra 70 000 (hetvenezer) forint felülvizsgálati eljárási illetéket.
Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.
I n d o k o l á s
A felülvizsgálat alapjául szolgáló tényállás
[1]	A felperes fenntartásában működő O. I. K. elnevezésű engedélyes a szolgáltatói nyilvántartásban történő adatmódosító határozat alapján 18 fő ellátotti létszámmal biztosít házi segítségnyújtás szolgáltatást. A Nemzeti Rehabilitációs és Szociális Hivatal Főigazgatója 2016. december 21-én elektronikus levélben megküldte a Szabolcs-Szatmár Megyei Kormányhivatalnak (a továbbiakban: elsőfokú hatóság) az igénybe vevői nyilvántartásból (a továbbiakban: KENYSZI-t) a bejegyzett házi segítségnyújtás szolgáltatáson belül 2016. február 1-jén személyi gondozásban ellátott személyek számára vonatkozó adatokat.
[2]	Az elsőfokú hatóság a 2016. december 27-én kelt, SZ113/02196-3/2016. számú határozatával - az adatközlésre alapítottan - 2017. január 1-ji hatállyal hivatalból módosította az engedélyes keretében biztosított házi segítségnyújtás szolgáltatói nyilvántartásban szereplő adatait akként, hogy a személyi gondozásban ellátott személyek törvény erejénél fogva befogadott száma 0 fő.

[3]	A felperes fellebbezése alapján eljárt alperes 2017. február 20-án kelt 9647-1/2017/SZOTSZOLG számú határozatával az elsőfokú határozatot helybenhagyta. Határozatában hivatkozott a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény (a továbbiakban: Szt.) 138. § (5) és (6) bekezdéseire, a szociális, gyermekjóléti és gyermekvédelmi szolgáltatók, intézmények és hálózatok hatósági nyilvántartásáról és ellenőrzéséről szóló 369/2013. (X. 24.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Sznyr.) 50/B. § (2) bekezdésére, valamint a szociális, gyermekjóléti és gyermekvédelmi igénybe vevői nyilvántartásról és az országos jelentési rendszerről szóló 415/2015. (XII. 23.) Kormányrendelet (a továbbiakban: Inyr.) 1. § (1) és (4) bekezdéseire és a 18. § (1) bekezdésére. Megállapította, hogy az Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság 2017. február 8-án kelt válaszlevele szerint az engedélyesnél nyújtott házi segítségnyújtás szolgáltatás tekintetében 1 fő ellátott esetében 2016. február 17-én, 8 fő ellátott esetében pedig 2016. március 17-én került sor a személyi gondozásra vonatkozó megállapodások rögzítésére, mely megállapodás módosítások az Szt. 2016. december 22-én hatályba lépett 138. § (5) bekezdése alapján nem vehetők figyelembe a 2016. február 1-jei állapot meghatározása során.
A kereseti kérelem és az alperes védekezése
[4]	Az alperes határozatával szemben a felperes keresetet terjesztett elő, melyben az alperes határozatának az első fokú határozatra kiterjedő hatályon kívül helyezését kérte. Álláspontja szerint az alperes az NRSZH téves adatközlésére alapítva hozta meg a határozatát. Előadta, hogy az engedélyes intézmény vezetője 2015. december 31-ig elvégezte a házi gondozás keretében ellátott személyek gondozási szükségleteinek felülvizsgálatát és annak eredményét 2016. január 15-ig rögzítette a KENYSZI rendszerben. Később észlelték, hogy a felvitt pontszámok nem láthatók a rendszerben, ezért 2016. március 17-én az adatok rögzítését ismételten elvégezték. Így 2016. február 1-jén 9 fő ellátott részére nyújtottak személyi gondozást.

[5]	Előadta, hogy a rendszer napi jelentés benyújtására szolgáló felülete 2016. január 27-től tette lehetővé a személyi gondozási és szociális segítés feltüntetését, mely időponttól kezdődően ennek megfelelően szolgáltatta az ellátás adatait. 2016. február 27-én önrevíziót hajtott végre, melynek eredményeként 2016. február 1-jén a személyi gondozásban és szociális segítségben részesült ellátottak számát 9 főre módosította. A személyi gondozásra megállapodással rendelkező eltartottak száma vonatkozásában a KENYSZI rendszer tartalmazott adatot a napi jelentésekben, ezért az elsőfokú hatóságnak 9 főben kellett volna megállapítania a házi segítségnyújtáson belül személyi gondozásban ellátott személyek törvény erejénél fogva befogadott számát. Méltánytalannak tartotta a felperes, hogy egy esetleges adatszolgáltatói hiba a költségvetési finanszírozás elvesztésének súlyos következményét vonja maga után.

[6]	Alkotmányossági szempontból is aggályosnak tartotta az alperesi döntés alapját képező Szt. 2016. december 22-én hatályba lépett 138. § (5) bekezdését. Ennek kapcsán a jogszabályváltozásra való kellő felkészülési idő biztosításának hiányára és a visszaható hatályú jogalkotás tilalmának megsértésére hivatkozott.

[7]	Az alperes ellenkérelmében a kereset elutasítását kérte. Hangsúlyozta az alperes, hogy az Szt. 20/C. § (1) bekezdése, az Inyr. 4. §-a és 18. § (1) bekezdése alapján a felperesnek 2016. január 15-ig kellett volna a megállapított gondozási szükségletre és az ellátottak számára nyújtott szolgáltatás tartalmára vonatkozó adatokat rögzítenie a KENYSZI-ben. Álláspontja szerint a felperes az önellenőrzés keretében módosítható időszakos jelentést és az igénybe vevők adatait rögzítő nyilvántartást „összemossa". Önellenőrzés keretében csak az időszakos jelentés korrigálására van lehetőség. A visszamenőlegesen rögzített adatok a 2016. február 1-jei állapot meghatározása során nem voltak figyelembe vehetők.
Az elsőfokú ítélet
[8]	A Nyíregyházi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a 15.K.27.311/2017/6. számú ítéletében a felperes keresetét elutasította. Az ítélet indokolásában idézte az Szt. 20/C. § (1) és (6) bekezdését, 92/K. § (1) bekezdését, 94/C. § (1) bekezdését, a 2016. december 22-től hatályos 138. § (5) bekezdését, az Sznyr. 50/B. § (2) bekezdését, 1. számú melléklet 3. 8. pontját, az Inyr. 1. § (1) bekezdését és 4. § (1)- (2) bekezdését, 5. § (1)-(3) bekezdését, 7. § (1) és (7) bekezdését, 18. § (1) bekezdését. A bíróság megállapítása szerint az alperes helyesen tárta fel a közigazgatási jogvita alapjául szolgáló tényállást és az Szt. 138. § (5) bekezdésének helyes értelmezése mellett hozta meg határozatát. A peres felek által nem volt vitatott, hogy a felperes 2015. december 31. napja előtt rendelkezett a házi segítségnyújtás szolgáltatásra vonatkozó megállapodásokkal, mely megállapítások a KENYSZI rendszerében is szerepeltek. Az Szt. 138. § (5) bekezdése szerint a törvény erejénél befogadottnak a KENYSZI rendszer szerint 2016. február 1-jén személyi gondozással, megállapodással rendelkező ellátott minősül. A felperes 2016. január 15-éig nem rögzítette a KENYSZI rendszerben azon adatokat, hogy a házi segítségnyújtáson belül az egyes ellátottak személyi gondozásban, vagy szociális segítségben részesülnek.

[9]	A bíróság megítélése szerint a felperes által nyújtott időszakos jelentés KENYSZI-ben rögzített adatai nem pótolják 2016. január 15. napjáig rögzíteni elmulasztott módosított megállapodásokat. Így a KENYSZI 2016. február 1-jén csak azon megállapodásokat tartalmazta rögzített adatként, amelyekben még nem volt meghatározva a segítségnyújtás formája. A bíróság osztotta az alperes azon hivatkozását, hogy a felperes „összemossa" az önellenőrzés keretében módosítható időszakos jelentést az igénybe vevők adatait rögzítő nyilvántartással.

[10]	A bíróság megállapította, hogy az Szt. 138. § (5) bekezdése szerinti változásra a felperesnek felkészülnie nem kellett, csupán az adatait kellett volna megfelelően rögzítenie. Önmagában az, hogy a jogalkotó egy korábbi időpontban fennálló állapottól tette függővé a törvény erejénél fogva befogadottnak minősülők számát, nem sérti a visszaható hatályú jogalkotás tilalmát. A jogalkotó abból indult ki, hogy a szolgáltatásra jogosultak, eleget téve kötelezettségeiknek, a KENYSZI-t naprakészen vezetik, ezért hátrány nem érheti őket.
A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem
[11]	A jogerős ítélettel szemben a felperes nyújtott be felülvizsgálati kérelmet. Álláspontja szerint a jogerős ítélet sérti az Szt. 2016. december 22-én hatályba lépett 138. § (5) bekezdését. E jogszabálysértés miatt kérte a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és az eljáró bíróság új eljárásra, új határozat meghozatalára utasítását.

[12]	A felperes a keresetlevelében kifejtett indokait ismételte meg annak kiemelésével, hogy a KENYSZI rendszerben igénybevételi napló kizárólag azon személyek után vezethető, akinek az ellátásra vonatkozó megállapodását előzetesen az adatszolgáltató rögzítette. A mulasztását abban ismerte el, hogy 2016. január 1-jétől hatályos ellátási formára vonatkozó módosított megállapodásokat késedelmesen töltötte fel a rendszerbe. Az informatikai rendszer 2016. január 27-től lehetővé tette, hogy az adatszolgáltatás a házi segítségnyújtás két típusának - személyi gondozás és szociális segítés - feltüntetésével történik. A fentiek alapján a személyi gondozásra megállapodással rendelkező ellátottak száma a KENYSZI alapján megállapítható volt.

[13]	A felperes álláspontja szerint az Szt. 2016. december 22. napján hatályba lépett 138. § (5) bekezdése nem a KENYSZI-be feltöltött megállapodások számát, hanem ennél tágabb értelmezési kategóriát, a KENYSZI adatait tekinti irányadónak a személyi gondozásra megállapodással rendelkező ellátottak számának meghatározásakor. Állítása szerint a 2016. február 1-jére vonatkozó napi jelentésből, valamint a később benyújtott önrevízió adataiból megállapítható volt, hogy az engedélyes által nyújtott házi segítségnyújtás szolgáltatáson belül személyi gondozásban ellátott személyek törvény erejénél fogva befogadott száma 9 fő volt.

[14]	Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmet nyújtott be, melyben a jogerős ítélet hatályában fenntartását kérte. Határozatában és az ellenkérelemben kifejtett jogi álláspontját fenntartotta. Hangsúlyozta, hogy az alperesnek nincs arra vonatkozó kötelezettsége, hogy a napi jelentések adatait vizsgálja, mivel a KENYSZI adatot tartalmaz az adott szolgáltatónál személyi gondozásra megállapodással rendelkező ellátottakra vonatkozóan. A napi jelentések vizsgálata alapján nem lehetséges a személyi gondozásra megállapodással rendelkező ellátottak számának pontos meghatározása, mivel az egyébként megállapodással rendelkező ellátottak adott esetben nem mindennap veszik igénybe a szolgáltatást.
A Kúria döntése és jogi indoka
[15]	A felülvizsgálati kérelem nem megalapozott. 
[16]	A polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: régi Pp.) 275. §-a szerint a felülvizsgálati eljárásban a Kúria a jogerős határozatot a felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálhatja. Jogszabálysértés esetén van lehetőség az eljárást lefolytató bíróság döntésének hatályon kívül helyezésére vagy megváltoztatására.
[17]	A Kúria álláspontja szerint az elsőfokú bíróság a releváns tények figyelembevételével az ügyben megalapozott tényállást állapított meg és a vonatkozó jogszabályok helyes alkalmazásával mindenben helytálló jogi következtetést vont le. A jogerős ítélet indokolása kellően részletes, az abban írtakkal a felülvizsgálati bíróság - annak megismétlés nélkül - egyetért. 
[18]	A felülvizsgálati kérelemben foglaltakat elbírálva az alábbiakat fejti ki.
[19]	Az Sznyr. 2016. december 22-i hatállyal módosított 50/B. § (2) bekezdése és az Szt. 138. § (5) bekezdése egyértelmű rendelkezést tartalmaz arra vonatkozóan, hogy a működést engedélyező szerv az igénybe vevő nyilvántartásból számára megküldött adatok alapján hivatalból állapítja meg a házi segítségnyújtás ellátotti létszámon belül a befogadott személy gondozásban ellátható személyek számát. A személyes gondoskodást nyújtó szociális ellátások, szolgáltatások finanszírozásának ellenőrzése céljából az Szt. 20/C. § (1) bekezdése alapján a szociális hatóság vezet nyilvántartást. A 20/C. § (1) bekezdés e) pontja szerint a nyilvántartandó adat a házi segítségnyújtás szolgáltatás esetén a megállapított gondozási szükséglet és az ellátott számára nyújtott szolgáltatás tartalmára vonatkozó adat. Az Inyr. 4. § (1) bekezdése előírja, hogy az Szt.-ben és Gyvt.-ben meghatározott adatokat legkésőbb az igénybevétel első napját követő munkanap 24 óráig kell rögzíteni az igénybe vevői nyilvántartásban. Az Inyr. 4-5. § (2) bekezdései adatmódosítási kötelezettséget ír elő, ha a megállapított gondozási szükséglet, az ellátott számára nyújtott szolgáltatás tartalmára, a szolgáltatás formájára vagy igénybevételének időpontjára vonatkozó adat megváltozik.
[20]	Az Inyr. 18. § (1) bekezdése értelmében a 2015. december 31-én házi segítségnyújtásban részesülő személyek esetében 2015. január 1-jén hatályos rendelkezések szerint megállapított gondozási szükségletre és a nyújtott szolgáltatás tartalmára vonatkozó adatokat az adatszolgáltatásra jogosult 2016. január 15-ig köteles rögzíteni az igénybe vevő nyilvántartásban.
[21]	A per központi kérdését a Szt. 2016. december 22-én hatályba lépett 138. § (5) bekezdésének helyes értelmezése képezte. A vitatott rendelkezés írja elő, hogy a működést engedélyező szerv hogyan állapítja meg az ellátotti létszámon belül a befogadott, személyi gondozásban ellátható személyek számát.
[22]	Eszerint: "A 2016. február 1-jén házi segítségnyújtásra befogadott ellátotti számmal rendelkező, 63. § (9) bekezdése alá nem tartozó intézmény, szolgáltató (székhely, telephely) esetében a 2016. február 1-jén az adott intézményben, szolgáltatónál (székhelyen, telephelyen) személyi gondozásra megállapodással rendelkező ellátottak száma törvény erejénél fogva elfogadottnak minősül. Az egyes szociális és gyermekvédelmi tárgyú törvények módosításáról szóló 2016. évi CLXVI. törvény hatálybalépésének időpontjában. A személyi gondozásra megállapodással rendelkező ellátottak számának meghatározásakor az igénybe vevő nyilvántartás adatai az irányadóak."
[23]	Az elsőfokú bíróság helyes jogértelmezés útján rögzítette az ítéletben, hogy az Szt. 138. § (5) bekezdése alapján a törvény erejénél fogva befogadott ellátottnak az minősül, akit a KENYSZI rendszerben 2016. február elsején személyi gondozásra megállapodással rendelkező ellátottként rögzítettek. A 2015. december 31-én házi segítségnyújtásban részesülő ellátott számára nyújtott szolgáltatás tartalmára és gondozási szükségletre vonatkozó adatokat az adatszolgáltatásra jogosult felperes az Inyr. 18. § (1) bekezdése alapján 2016. január 15-ig volt köteles rögzíteni az igénybe vevői nyilvántartásban. A felperes erre vonatkozó adatszolgáltatási kötelezettségét - általa is elismerten - az előírt határidőre nem teljesítette. A KENYSZI-ben a módosított megállapodásokat 1 fő esetében 2017. február 17-én, 8 fő esetében 2017. március 17-én rögzítette. Az önellenőrzés lehetőségét a törvény e vonatkozásban nem biztosítja, ezért az elkésetten rögzített személyi gondozásra vonatkozó megállapodások jogszerűen nem voltak figyelembe vehetők a hatósági eljárásban a 2016. február 1-jei állapot meghatározása során. Az alperesnek egyéb adatokat, így a felperes által hivatkozott napi jelentések adatait sem kellett vizsgálnia. 
[24]	A Kúria osztja a felülvizsgálati ellenkérelem azon érveit, mely szerint az Inyr. 4. § (1) bekezdése alapján a házi segítségnyújtás esetén az ellátott számára nyújtott szolgáltatás tartalmára - azaz hogy személyi gondozásban vagy szociális segítségben részesül-e az ellátott - vonatkozóan előírt adatrögzítés és a 7. § (1) bekezdése szerinti időszakos jelentés, egymástól jól elkülönülő kötelezettségek. Ebből következik, hogy az Inyr. 4. § (1)  bekezdésén szereplő adatrögzítési kötelezettség teljesítését nem pótol(hat)ja az Inyr. 7. § (1) bekezdésében alapuló időszakos jelentés benyújtása, mivel az adatszolgáltatásra jogosult az időszakos jelentés keretében nem az ellátottakkal kötött megállapodás tartalmáról, hanem arról nyilatkozik az igénybe vevői nyilvántartásban, hogy a 4. § szerint rögzített személy a házi segítségnyújtás szolgáltatást - ezen belül a személyi gondozást és/vagy a szociális segítséget - az adott napon igénybe vette-e, illetve az adott napon fennállt-e a 4. § szerint rögzített személlyel a szolgáltatásra irányuló jogviszony.
[25]	Az elsőfokú bíróság tehát megalapozottan állapította meg a hivatkozott jogszabályi rendelkezések alapján, hogy a KENYSZI rendszer 2016. február 1-jén éppen az adatrögzítés késedelmes teljesítése miatt nem tartalmazott adatot arra vonatkozóan, hogy hány ellátott rendelkezett személygondozásra vonatkozó megállapodással. Az alperes sem azt vonta kétségbe, hogy a felperes 2015. december 31-ét megelőzően is kötött az ellátottakkal a házi segítségnyújtás szolgáltatásra vonatkozó megállapodásokat, hanem a határozat megállapítása azon alapult, hogy a felperes - általa is elismerve - a 2016. január 1-jétől hatályos ellátási formára vonatkozó módosító megállapodásokat nem töltötte fel a KENYSZI rendszerébe.
[26]	A Kúria egyetért a felülvizsgálati ellenkérelem azon érvelésével is, hogy a napi jelentések vizsgálata alapján nem lehet pontosan meghatározni a személyi gondozásra megállapodással rendelkező ellátottak számát, mivel adott esetben a megállapodással rendelkező ellátottak nem mindennap veszik igénybe a szolgáltatást. A szolgáltatásnyújtás napi adataiból ezért az Szt. 138. § (5) bekezdése szerinti házi segítségnyújtásra befogadott ellátotti létszámra vonatkozóan egzakt adat nem nyerhető ki.
[27]	A fentiekre figyelemmel téves a felülvizsgálati kérelemben kifejtett azon felperesi álláspont, hogy az Szt. 138. § (5) bekezdésének második mondatában az igénybe vevői nyilvántartás adatai felhasználására vonatkozó előírást tágan kell értelmezni, és a személyi gondozásra megállapodással rendelkező ellátotti létszám megállapítása során alperesnek a KENYSZI napi jelentésre vonatkozó adatait is vizsgálnia kellett volna. Ilyen jelentéstartalmat az Szt. 138. § (5) bekezdésének nyelvtani, logikai és rendszertani értelmezéssel sem lehet tulajdonítani.

[28]	Mindezek alapján megállapítható, hogy a jogerős ítélet a felülvizsgálati kérelem által megjelölt okból nem jogszabálysértő, ezért azt a Kúria a régi Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.
Az döntés elvi tartalma
[29]	Házi segítségnyújtás esetén az ellátott számára nyújtott szolgáltatás tartalmára vonatkozóan előírt adatrögzítés és az időszakos jelentés, egymástól elkülönülő, önálló kötelezettségek. Az Szt. 138. § (5) bekezdése alkalmazása során a 2016. február 1-jén személyi gondozásra megállapodással rendelkező ellátotti létszám megállapítása során a KENYSZI napi jelentésre vonatkozó adatait nem kell vizsgálni.
Záró rész
[30]	A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a régi Pp. 274. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el, mert a felek tárgyalás tartását nem kérték.
[31]	Figyelemmel arra, hogy a felülvizsgálati kérelem eredményre nem vezetett, a régi Pp. 270. § (1) bekezdése folytán alkalmazandó 78. §-a alapján, a Kúria a felperest kötelezte az alperes felülvizsgálati eljárásban felmerült költségeinek megfizetésére.
[32]	Az illeték az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 50. § (1) bekezdése és 39. § (3) bekezdés d) pontja szerinti mértékű, mely a 62. § (1) bekezdés h) pontja értelmében került feljegyzésre. A feljegyzett felülvizsgálati eljárási illetéket a bírósági eljárásban alkalmazandó költségmentességről szóló 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése alapján a felperes köteles megfizetni.
[33]	Az ítélet elleni felülvizsgálat lehetőségét a régi Pp. 271. § (1) bekezdés e) pontja zárja ki.
Budapest, 2019. február 12.

Dr. Balogh Zsolt s. k. a tanács elnöke, Dr. Dobó Viola s. k. előadó bíró, Dr. Horváth Tamás s. k. bíró