A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
ítélete
Az ügy száma: 	Kfv.I.35.532/2016/8.

A tanács tagjai: . Hajnal Péter tanácselnök, dr. Sisák Péter előadó bíró, Huszárné dr. Oláh Éva bíró
	
A felperes:(felperes címe)
	
A felperes képviselője: dr. Fördős Péter ügyvéd (Dr. Fördős Péter Ügyvédi Iroda)
	
Az alperes: alperes neve (alperes címe)
	
Az alperes képviselője: dr. Józsa Viktória jogtanácsos

A per tárgya: építményadó ügyben hozott adóhatósági határozat felülvizsgálata

A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél: felperes
	
A felülvizsgálni kért jogerős határozat: Székesfehérvári Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 13.K.27.411/2015/4.
Rendelkező rész 
A Kúria a Székesfehérvári Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 13.K.27.411/2015/4. számú ítéletét hatályában fenntartja.

Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az alperesnek 15 napon belül 50.000 (ötvenezer) forint felülvizsgálati perköltséget.

Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg - külön felhívásra - az államnak 336.800 (háromszázharminchatezer-nyolcszáz) forint felülvizsgálati eljárási illetéket.
Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.
Indokolás
A felülvizsgálat alapjául szolgáló tényállás
[1]	A felperesi adózó 1/2 részarányban tulajdonosa a ... hrsz. alatt felvett, „kivett, idősek otthona" megjelölésű, természetben ... szám alatti ingatlannak. Tulajdoni illetőségét 2014. december 29. napjáig terhelte K. Zs. haszonélvezeti joga. Az ingatlan további 1/2 részének tulajdonosa a M. Kft. Az ingatlan szociális otthonként működik.

[2]	Martonvásár Város Jegyzője mint önkormányzati adóhatóság a 683-30/2015. számú határozatával a felperes terhére 2012., 2013. és 2014. évekre évi 561.408 forint, 2015. évre 965.864 forint építményadó megfizetését írta elő. Határozatának indokolásában megállapította, hogy az ingatlanra vonatkozóan a felperesi adózót, mint adóalanyt építményadó-bevallási kötelezettség terhelte, melynek a csak felhívásra tett eleget. Az ingatlan után fizetendő adót a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény (a továbbiakban: Htv.) 12. és 17. §-aiban foglaltak alapján, Martonvásár Város Önkormányzata Képviselő-testületének az építmény- és telekadóról szóló 14/2011., a helyi adókról szóló 2015. január 1. napjáig hatályos 9/2012. (V.03.) önkormányzati rendelet, valamint a 2015. január 1. napjától hatályos 19/2014. (XI.26.) önkormányzati rendelet alapján állapította meg.

[3]	Hivatkozott arra is, hogy a határozathozatalt megelőző eljárásban az ingatlan tulajdonosai és annak haszonélvezője között a Htv. 12. § (2) bekezdésében foglalt megállapodás jött létre, melynek értelmében az adóalanyisággal kapcsolatos jogokkal és kötelezettségekkel egyik tulajdonost, a felperest ruházták fel.

[4]	A felperes fellebbezése folytán eljáró alperes a 2015. október 28. napján kelt FEB/03/707-4/2015. számú határozatával az elsőfokú határozatot megváltoztatta, és az adó-fizetési kötelezettség mértékét 2012. és 2014. évekre évi 1.122.816 forintra módosította - a 2015.évi adó mértékének változatlanul hagyása mellett.

[5]	Határozatának indokolásában rögzítette, hogy az ingatlan 1/2 részének tulajdonosa a felperes, akinek illetőségét 2014. december 29. napjáig K. Zs. javára bejegyzett holtig tartó haszonélvezeti jog terhelte, további 1/2 részének tulajdonosa a M. Kft. Álláspontja szerint ezért a felperesi tulajdoni hányad után 2014. adóév végéig a vagyoni értékű jog jogosultja K. Zs., 2015. évtől viszont már a felperes, míg a további 1/2 tulajdoni hányad esetén a M. Kft. tekintendő az adó alanyának.

[6]	Megállapította, hogy a résztulajdonosok között 2015. április 15. napján megállapodás jött létre, melynek 1.) pontjában a felek rendezték a 2012-2015 évekre eső adó-fizetési kötelezettség viselését. Megállapították, hogy a M. Kft. veszteséges, gazdasági tevékenységet nem végez, az adó megfizetésére képtelen. Erre tekintettel megállapodtak, hogy az adóalanyisággal kapcsolatos jogokkal és kötelezettségekkel a másik tulajdonostársat a felperest ruházzák fel. Az elsőfokú adóhatóság felhívására a tulajdonosok és a haszonélvező 2015. július 31-én újabb megállapodást kötöttek. Ebben rögzítették, hogy a korábbi megállapodásuk a Htv. 12. § (2) bekezdésében írtakra figyelemmel nem volt teljes körű, ugyanis az adó szempontjából az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett vagyoni értékű jog jogosultját, a haszonélvezőt is tulajdonosnak kell tekinteni, de ő az eredeti megállapodásban nem nyilatkozott. Az újabb megállapodásban  a haszonélvező kijelentette, hogy a felperes és a M. Kft. között 2015. április 15-én létrejött megállapodáshoz hozzájárul, az abban foglaltakat elfogadja és magára nézve annak aláírása napjától kezdődően kötelezőnek tekinti. Rögzítették azt is, hogy a megállapodásuk elválaszthatatlan mellékletét képezi a 2015. április 15-i eredeti megállapodás.

[7]	Az alperes jogi álláspontja szerint az adóalanyok a Htv. 12. § (2) bekezdésében foglaltaknak megfelelő megállapodást kötöttek az adóalanyisággal kapcsolatos jogok és kötelezettségek egy tulajdonosra, azaz a felperesre történő felruházására. Erre tekintettel a felperest, mint adózót az építményadó megfizetésére kötelezte. A tulajdonosok megállapodására figyelemmel a 2012.-2014. évekre az elsőfokú adóhatóság által megállapított építményadó-fizetési kötelezettség mértékét helytelenül meghatározottnak találta, és az ingatlan teljes alapterülete után a helyi önkormányzati rendeletben megjelölt mérték szerinti adót teljes egészében a felperes terhére írta elő.

[8]	Indokolásában rögzítette azt is, hogy az ingatlan felperesi adózó tulajdonában lévő 1/2 része után korábban K. Zs. haszonélvező terhére adó előírást tartalmazó határozatát saját hatáskörben módosította és a nevezett terhére építményadót megállapító határozatot megsemmisítette.
A kereseti kérelem és az alperes védekezése
[9]	A felperes keresetében a határozat hatályon kívül helyezését és a közigazgatási határozatot hozó szerv új eljárásra kötelezését, másodsorban a támadott határozat megváltoztatását kérte. Arra hivatkozott, hogy az önkormányzati adóhatóság helytelenül értékelte a 2015. április 15. és július 31. napján létrejött megállapodásokat és a Htv. 12. § rendelkezéseit is. Hivatkozott arra, hogy a megállapodást kötő felek szándéka ténylegesen arra irányult, hogy a felperes vállalja át a M. Kft. adófizetési kötelezettségét, ugyanakkor a felperes tulajdoni illetőségét K. Zs. haszonélvezeti joga terhelte, így e részben ő volt köteles az adófizetésre. Álláspontja szerint a megállapodás a felperes 1/2 tulajdoni hányadára nem vonatkozott. Erre utal az is, hogy Kenyár Zsuzsanna a saját ügyében benyújtott fellebbezésében maga sem vitatta, hogy a felperesi tulajdoni illetőséget érintően neki van adófizetési kötelezettsége, jogalapjában ezt a határozatot érdemben nem támadta, csupán méltányossági okokból.

[10]	Alperes a kereset elutasítását kérte. Arra hivatkozott, hogy a Htv. 12. § (2) bekezdése egyértelműen előírja, hogy az adóalanyi jogok és kötelezettségek csak tulajdonostárs részére kerülhetnek átruházásra. Az eredeti megállapodás azért nem lehetett joghatályos, mert a haszonélvező mint az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett vagyoni értékű jog jogosultja annak megkötésében nem vett részt. Az újabb megállapodás kötésekor a haszonélvező aláírása nem formális volt, hanem tulajdonosi minőségében nyilatkozott arról, hogy az ingatlannal kapcsolatos adóalanyisággal járó jogokat és kötelezettségeket a felperesre ruházza át.
Az elsőfokú ítélet
[11]	Az elsőfokú bíróság a felperes keresetét alaptalannak találta és azt elutasította.

[12]	A bíróság jogi álláspontja szerint amennyiben a tulajdonosok a Htv. 12. § (2) bekezdése szerint külön megállapodást nem kötnek, úgy a Htv. 12. § (1) bekezdése alapján kell megállapítani, hogy ki köteles az építményadó megfizetésére. A törvényi rendelkezések alapján adóalanynak 1/2 részben a társtulajdonos M. Kft., illetve a felperesi ingatlanrészre bejegyzett özvegyi haszonélvezeti joggal rendelkező K. Zs. minősült. A tulajdonosok részéről az adóalanyisággal kapcsolatos jogok és kötelezettségek átruházására két okirat született. A perben nem volt vitás a felek között, hogy a két okiratot egységesen kell kezelni, azt egységes tartalmú okiratnak kell tekinteni. Az okiratok szövegei tartalmazzák a Htv. 12. § (1) és (2) bekezdésére utalást, a jogszabályi hivatkozások egyértelművé tették, hogy az aláírók ismerik a törvény hivatkozott rendelkezéseit és erre tekintettel döntött úgy a három tulajdonos, hogy a törvényi lehetőséggel élve egy tulajdonosra, a felperesre ruházza át az adóalanyisággal kapcsolatos jogokat és kötelezettségeket. A Htv. 12.§ (2) bekezdése kizárólag egy tulajdonos adóalanyisággal való felruházását teszi lehetővé és a haszonélvező nyilatkozata kifejezetten arra vonatkozott, hogy maga is egyetért azzal a korábbi megállapodásba foglalt kötelezettségvállalással, miszerint a felperes vállalja át a teles ingatlanra vonatkozóan az adóalanyisággal kapcsolatos kötelezettségeket. Semmi nem támasztotta alá a bíróság szerint azon felperesi hivatkozást, hogy a haszonélvező valójában a felperes 1/2 tulajdoni részére vonatkozó adófizetési kötelezettséget vállalta.
A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem
[13]	A jogerős ítélet ellen a felperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet. Ebben kérte, hogy Kúria a jogerős ítéletet helyezze hatályon kívül és hozzon a jogszabályoknak megfelelő új határozatot, valamint kötelezze az alperest a perköltség megfizetésére. Másodlagosan a támadott határozat hatályon kívül helyezése mellett az eljáró bíróság új eljárásra és új határozatra utasítását kérte. 

[14]	A bírósági ítéletet a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban Pp.) 206. § (1) bekezdése és 339. §-ába ütközőnek, ezáltal törvénysértőnek tartotta. előadása szerint az első megállapodás kifejezetten arra irányult, hogy a M. Kft. társtulajdonos építményadóját a felperes fizesse meg. Amennyiben a felek szándéka arra irányult volna, hogy a haszonélvező fizetési kötelezettségét a felperes viselje, ezt már ebben a megállapodásban is feltüntethették volna. Ezért a haszonélvező későbbi hozzájárulását nem lehet a Htv. 12. § (2) bekezdése szerinti megállapodásnak tekinteni. Kifogásolta, hogy az ítélet indokolása nem tartalmazza azt a tényt, hogy az építményadó előírására K. Zs. ellen külön eljárás volt folyamatban és haszonélvező abban az eljárásban tett védekezését az alperes ismerte. Kiemelte, hogy a rá vonatkozó határozatot a haszonélvező kizárólag méltányossági alapon támadta, annak jogalapját soha nem vitatta. Ez is azt támasztja alá, hogy a felek szándéka nem irányult arra, hogy teljes adómegállapítással érintett időszakban a felperest mint adózót ruházzák fel e jogokkal és kötelezettségekkel. Utalt arra, hogy a közigazgatási eljárásokban magára a felperesre méltánytalan módon, a felek akaratával, szándékaival ellentétesen értékelték a megállapodásokat, holott azokat a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 6:8. § (1) bekezdés alapján az eset körülményeire tekintettel kellett volna értékelni.

[15]	Alperes a támadott ítéletet megalapozottnak és jogszerűnek tartotta és annak hatályban való fenntartását indítványozta.
A Kúria döntése és jogi indokai
[16]	A felülvizsgálati kérelem nem alapos. 

[17]	A Kúria a felülvizsgálati eljárásban a Kúria a jogerős ítéletet csak a felülvizsgálati kérelem és a felülvizsgálati ellenkérelem keretei között, az azokban megjelölt jogszabályok alapján vizsgálhatja felül. [Pp. 272. § (2) bekezdés, Pp. 275. § (2) bekezdés, KGD 2002.262.] A Kúria az iratok alapján dönt, bizonyítás felvételének a felülvizsgálati eljárásban nincs helye, a tényállás felülmérlegelésének pedig csak akkor van helye, ha az a bizonyítékok kirívóan okszerűtlen mérlegelésén alapul vagy iratellenes megállapításokat tartalmaz. A jogerős ítéletet megelőző közigazgatási eljárás jogszerűsége így csak áttételesen tárgya az eljárásnak.

[18]	Az első fokon eljárt bíróság a támadott közigazgatási határozat törvényességének vizsgálata során a tényállást kellő mértékben felderítette, valamennyi releváns bizonyítékot beszerzett, azokat egyenként és összességükben is értékelte, erről az ítélete indokolásában kellő mértékben számot is adott. Ezért az ítélet megfelel a Pp. 206. §-ában és 221. §-ában megfogalmazott törvényi előírásoknak.

[19]	Helyesen értékelte a bíróság a tulajdonostársak között az adóalanyiság kérdésében kötött megállapodást is. E körben a Kúria kiemeli, hogy bármennyi tulajdonos vesz is részt annak megkötésében, a Htv. 12. § (2) bekezdés szerinti megállapodásukban az adóalanyiságot kizárólagosan egy tulajdonosra ruházhatják át. A törvényhely „...egy tulajdonost is felruházhatnak." szóhasználatát ugyanis akként kell értelmezni, hogy bármely számú tulajdonos esetén is csak egy rendelkezhet a megállapodás szerinti adóalanyisággal. Olyan megállapodás érvényesen nem köthető, amelyben két vagy több tulajdonos lenne adóalanyisággal felruházva. 

[20]	A 2015. április 15-én a felperes és a M. Kft. között létrejött ilyen tárgyú megállapodás nemcsak azért volt érvénytelen, mert K. Zs. azt haszonélvezőként nem írta alá, hanem azért, mert a Hvt.12. § (1) bekezdés szerint tulajdonosnak minősülő haszonélvezőnek tulajdonosként kellett részt vennie egy ilyen megállapodás megkötésében. Ez esetben sem lett volna érvényes egy olyan tartalmú megállapodás, amelyben két tulajdonost ruháztak volna fel adóalanyisággal. Minderre figyelemmel a 2015. július 31. napján kötött megállapodás - szóhasználatától függetlenül - sem értelmezhető másként, minthogy a felek egyik társtulajdonost - a felperest - ruházták fel adóalanyisággal.

[21]	Ezért a megállapodás értelmezése és a támadott alperesi határozat törvényessége szempontjából nincs jelentősége annak, hogy K. Zs-val szemben volt-e adóhatósági eljárás folyamatban, nevezett a rá vonatkozó adóhatározatot milyen indokkal támadta meg és hogy a bírósági ítélet mindezeket nem tartalmazza.

[22]	Mindezekre tekintettel a bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét - amely a felülvizsgálati kérelemben megjelölt jogszabályokat nem sértette meg - a Pp. 275. § (1) bekezdés alapján hatályában fenntartotta.

A döntés elvi tartalma

[23]	Az ingatlan Htv. 12. § (1) bekezdés szerinti tulajdonostársai a (2) bekezdés szerinti megállapodásukban kizárólag egy tulajdonost ruházhatnak fel az adóalanyisággal járó jogokkal és kötelezettségekkel.
Záró rész
[24]	A felperes pervesztes lett, ezért a Pp. 78. § (1) bekezdése alapján köteles az alperes részére a perköltséget megfizetni.

[25]	A pervesztes felperest az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény (a továbbiakban: Itv.) 5. § (1) bekezdés m) pontja alapján illetékmentesség illethette volna meg, de felhívás ellenére a (2) bekezdésben írtakat nem igazolta. Ezért a pervesztes felperes az Itv. 50. § (1) bekezdés és 62. § (1) bekezdés h) pontjában írtakra figyelemmel a felülvizsgálati eljárás illetékét köteles az államnak megfizetni a költségmentesség alkalmazásáról a bírósági eljárásban szóló 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése alapján.

[26]	A tárgyalás tartását a felek egyike sem kérte, és mivel a Pp. 272. § (2) bekezdése a felülvizsgálati kérelem kiegészítését, a 275. § (1) bekezdés pedig a bizonyítást zárja ki, nem merült fel a tárgyalás tartásának szükségessége: a Kúria a felülvizsgálati kérelmet tárgyaláson kívül bírálta el.
Budapest, 2016. december 1. napján
dr. Hajnal Péter sk. a tanács elnöke, dr. Sisák Péter sk. előadó bíró, Huszárné dr. Oláh Éva sk. bíró