A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
ítélete
Az ügy száma: Kfv.I.35.320/2019/7.

A tanács tagjai: . Hajnal Péter a tanács elnöke, Dr. Heinemann Csilla előadó bíró, dr. Sisák Péter bíró
	
A felperes: felperes neve 
	
A felperes képviselője: Szecskay Ügyvédi Iroda 
	
Az alperes: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatóság 
	
Az alperes képviselője: dr. Kókai Dávid Mihály kamarai jogtanácsos
	
A per tárgya: vámügyi határozat bírósági felülvizsgálata

A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél: alperes (19. sorszám)
	
A felülvizsgálni kért jogerős határozat: Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 44.K.33.706/2018/18.
Rendelkező rész
A Kúria a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 44.K.33.706/2018/18. számú jogerős ítéletét hatályában fenntartja.

Kötelezi az alperest, hogy fizessen meg 15 napon belül a felperesnek 200.000 (kétszázezer) forint felülvizsgálati perköltséget.

A feljegyzett felülvizsgálati eljárási illeték az állam terhén marad.
Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.
Indokolás
A felülvizsgálat alapjául szolgáló tényállás
[1]	A felperesnél az elsőfokú vámhatóság utólagos ellenőrzést folytatott 2017. március 21-i kezdettel. Az ellenőrzés tárgya a 2013. november 19-én szabad forgalomba bocsátott áru vámkezelése során az A. Kft. (felperes jogelődje) által képviselt A-S Kft. import vámeljárásának a kapcsolódó vámáru-nyilatkozatban foglalt adatok valódiságának felülvizsgálata volt. Az ellenőrzésre a felperesnél azért került sor, mert a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2016. november 3. napján kihirdetett 18.K.32.726/2015/26. számú ítéletében azt állapította meg, hogy az elsőfokú vámhatóság által a felperes jogelődjénél, a vámáru-nyilatkozatot benyújtó vállalkozónál lefolytatott vám utólagos ellenőrzés eredményeként hozott közigazgatási határozat jogszabálysértő, mivel a vámhatóság nem hagyhatta volna figyelmen kívül az eljárásjogi jogutódlás szempontjából a felek polgári jogi megállapodását. Az ítélet szerint az A. Kft. a jogutódlás miatt nem adósa a felperessel kötött megállapodásra figyelemmel az egyébként általa benyújtott kérelemre szabad forgalomba bocsátott napelemcellák behozatalát terhelő vámoknak, ezért az elsőfokú vámhatóságnak eljárását meg kell ismételnie és a vámot a polgári jogutód terhére kell előírnia. Az ítélet kihirdetésének napja 2016. november 3. volt.

[2]	A fenti ítéletre tekintettel az elsőfokú vámhatóság határozatával 8.729.405 Ft végleges antidömping vám és 1.879.928 Ft végleges kiegyenlítő vámfizetési kötelezettséget állapított meg, továbbá 7.399.831 Ft általános forgalmi adót szabott ki. A határozat szerint a napelemcellákat a Kínai Népköztársaságban feladottnak kell tekinteni, a felperes bizonyítani nem tudta, hogy a Kínában feladott árú Kínában csak árutovábbítás alatt állt. Az elsőfokú vámhatóság döntésében hivatkozott a közösségi vámkódexről szóló 2913/92/EGK (továbbiakban: régi Vámkódex) rendelet 221. cikk (3) bekezdés és 243. cikkében foglaltakra, valamint tájékoztatta a felperest arról, hogy a Kúria EBH 2017.K.7. számú elvi határozata eltérő tényállású, így arra nem alapíthatta kérelmét.

[3]	A felperes fellebbezését az alperes a 2013. szeptember 3. napján kelt 22344357409 számú határozattal bírált el és az elsőfokú határozatot helybenhagyta.

A kereseti kérelem és az alperes védekezése

[4]	Ezt követően a felperes kereseti kérelmében elévülésre hivatkozással kérte a terhére megállapított vámterhek törlését. Utalt arra, hogy a régi Vámkódex 221. cikk (3) bekezdése értelmében a vámtartozás keletkezésétől számított 3 év lejárta után az adóssal már tartozást közölni nem lehet, mely határidő a 243. cikk értelmében vett fellebbezés benyújtásának napjától kezdve a fellebbezési eljárás időtartamára kerül felfüggesztésre. Az alperes - miután nem megfelelő adóssal szemben folytatta le korábbi eljárását - olyan hibát követett el, amely miatt döntése hatályon kívül helyezésre került. Az alperes hibájának következtében a vámkezelés óta az újabb elsőfokú határozatig már 4 év eltelt. Hivatkozott a Kúria EBH 2017.K.7. számú ítéletében foglalt álláspontra és erre figyelemmel hangsúlyozta, hogy nem szolgálhat a vámhatóság javára az a tény, hogy az elsőfokú határozat jogszabálysértése miatt megsemmisítésre került. Nézete szerint az ügy tényállása éppen a kúriai döntés tényállásán alapul azzal, hogy a felülellenőrzés az elévülés szempontjából semmiben nem különbözik az áru átengedést követő ellenőrzéstől. Semmi nem akadályozta az elsőfokú vámhatóságot abban, hogy még a másodfokú határozat elleni jogorvoslati eljárás időtartama alatt megindítsa az eljárást a felperessel szemben. Megítélése szerint éppen az alperesi érvelés üresítené ki az elévülés jogintézményét, mert így a hatóságok végtelen számú megsemmisítést eredményező hibát követhetnek el anélkül, hogy annak bármilyen jogkövetkezménye lenne. Tévesen hivatkozott az alperes arra is, hogy kizárólag a bíróság ítélete után tudta meg, hogy ki a helyes adós, hiszen erre vonatkozó bejelentéssel élt a vámhatóságnál.

[5]	Az alperes védiratában a határozatban foglaltakat fenntartva kérte a kereset elutasítását. Döntése jogszerű, mivel a régi Vámkódex 221. cikk (3) bekezdés, 243. cikk (1)-(2) bekezdésének értelmezése alapján a vámtartozás nem évült el. A fellebbezési eljárás a jogorvoslati eljárásra is kiterjed és kizárólag a jogerős ítélet közlését követően került abba a helyzetbe, hogy megfelelő adóssal szemben tudja lefolytatni az eljárást.

Az elsőfokú ítélet

[6]	Az elsőfokú bíróság ítéletével az alperesi határozatot az elsőfokú határozatra is kiterjedően megsemmisítette.

[7]	Egyrészt rögzítette, hogy az alperes tévesen hivatkozott arra, hogy a felperes és a korábbi adós sem közölte, hogy az adós személye megváltozott. Az alperes ugyanis elismerte védiratában és tárgyalási nyilatkozatában, hogy a felperes bár nem helyes nyomtatványon, de bejelentette a változást, melyet az alperesnek figyelembe kellett volna vennie és az eltérő nyilatkozatokra tekintettel akár egy hiánypótlási felhívás alapján a tényállást tisztázhatta volna.

[8]	A régi Vámkódex 221. cikk értelmezése kapcsán a Kúria elvi határozatában foglaltak alapján téves az az alperesi álláspont, hogy az elévülés ne következett volna be. A hiba elkövetése nem szolgálhat a vámhatóság javára. A régi Vámkódex 221. cikke nem tesz különbséget sem utó-, sem felülellenőrzési eljárások között, mivel azokat a nemzeti tagállamok jogai szabályozzák és arra az EU általános szabályt nem adott. Ekként az alperesi határozat bármilyen okból történő megsemmisítése esetén nem függesztődig fel az elévülés ideje, mivel ezzel a vámhatóság saját felróható magatartására alapítaná az előnyét felperessel szemben. Nem alapíthatja az alperes saját hibáját egy ítéletben foglaltakra és arra, hogy kizárólag akkor tudta meg, hogy a felperessel szemben kell a vámeljárást lefolytatni. Ez ugyanis sérti a tisztességes eljáráshoz fűződő jogot is. Nézete szerint a Kúria elvi határozatának [22] bekezdésében rögzített megállapítás nyelvtani értelmezése szerint az „ezért" nem jelent mást, mint azt, hogy ebből következik, tehát amennyiben egy döntés megsemmisítésre kerül, azt úgy kell tekinteni, mintha meg sem hozta volna az elsőfokú vámhatóság a határozatot, azaz a határozatot jogszabálysértés miatt hatályon kívül helyezték, így az elévülési határidő nem hosszabbodik meg a fellebbezési időtartammal.

[9]	A felperes megalapozottan hivatkozott arra, hogy a régi Vámkódex 221. cikk (3) bekezdés második fordulata üresedne ki azzal, hogyha az alperes vagy az elsőfokú vámhatóság hibája miatt a hatósági eljárás elhúzódna és az alperes ezáltal végső soron bármikor közölhetné egy többszörös jogutódlás során többszörös jogorvoslati eljárások után valamely adóssal szemben a vámtartozást.

A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem

[10]	A jogerős ítélet ellen az alperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet, befogadási okként a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (továbbiakban: Kp.) 118. § (1) bekezdés a) és b) pontját jelölte meg.

[11]	Nézete szerint a régi Vámkódex 221. cikk (3) bekezdésének téves értelmezésével jutott az elsőfokú bíróság jogsértő döntésre. Hangsúlyozta, hogy a határidő a 243. cikk értelmében vett fellebbezés benyújtásának napjától kezdve a fellebbezési eljárás időtartamára felfüggesztésre kerül. A régi Vámkódex 243. cikk (2) bekezdésének a) és b) pontja meghatározza azokat az eljárásokat is, amelyek ezt a határidőt felfüggesztik, így a jogorvoslati jog első fokon a tagállamok által erre a célra kijelölt vámhatósága előtt, ezt követően valamely olyan független testület előtt gyakorolható, amely a bíróság vagy ezzel egyenértékű szakosodott testület lehet. Az a körülmény, hogy a bíróság hatályon kívül helyezte a közigazgatási határozatot nem jelenti azt, hogy a jogorvoslati eljárás időtartamára ne álljon be a felfüggesztés, hiszen, ha a jogorvoslati eljárás nem a vámhatóság döntésének hibáját tárta volna fel, akkor a vám újbóli közlése fel sem merült volna. A közlés elévülésének felfüggesztése a vámeljáráshoz kapcsolódik, nem pedig a jogorvoslati jogot gyakorló személyhez. A vámtartozás közlésére meghatározott határidő a törvény erejénél fogva felfüggesztésre került a jogorvoslati eljárás teljes időtartamára: a közigazgatási szakaszra és a bírósági eljárásra, így a vámhatóság 2018. december 12-éig közölhette a tartozás összegét.

[12]	A Kúria elvi döntése pedig azért nem vehető figyelembe, mivel az egy teljesen eltérő tényálláson alapult. Jelen ügyben elhúzódó eljárás fel sem merülhet, mivel az elsőfokú vámhatóság az utólagos ellenőrzést az A-S Kft. közvetett vámjogi képviselőjénél a vámáru-nyilatkozatot benyújtó A. Kft.-nél jogszerűen indíthatta meg, hiszen a szabad forgalomba bocsátás iránti kérelmet ő terjesztette elő. Ekként a régi Vámkódex 201. cikk (3) bekezdése alapján a vámtartozás megfizetésére kötelezett adósnak minősült. A vámhatóságnak hivatalból nem kellett új adóst keresnie, az utólagos ellenőrzés során a felperes jogelődje nem jelezte a jogutódlást az átalakulási szerződés benyújtásával, továbbá a 2014. augusztus 18-án benyújtott fellebbezés sem tartalmazott utalást erre, jól lehet a jogutódlás jogerősen 2014. június 30-án bekövetkezett.

[13]	Utalt az Európai Unió Bíróságának C-124/08 számú ítéletében foglaltakra, mely büntetőeljárás megindítása esetére elemezte a 3 éves elévülési határidőt. Nézete szerint ennek figyelembevételével is helyesen járt el a vámhatóság, amikor a közigazgatási határozat fellebbezési és bírósági felülvizsgálatára irányuló pert eldöntő ítélet meghozataláig figyelmen kívül hagyta az eltelt időtartamot. Azt is hangsúlyozta, ha történt is késedelmes könyvelésbe vétel, akkor is bizonyítani kell, hogy a hibát a kötelezett nem észlelhette, valamennyi rendelkezést teljesítette és jóhiszeműen járt el. Arra is utalt, hogy a vámeljárás kérelemre induló eljárás, így a kérelmező az, aki minden adat birtokában van és teljes egészében tudatában van annak, hogy adós és kötelezetti státusza az alap vámeljárás befejezésével nem szűnik meg, így utólag is adós és kötelezett lehet.

[14]	Kifogásolta, hogy a bíróság ítéletében nem reagált az alperesnek a peres eljárás során hivatkozott, az ügy szempontjából is lényeges elvi kérdéseket megfogalmazó C-328/89 számú EUB ítéletében foglaltakra, azt nem értékelte, illetve nem indokolta, hogy az miért került mellőzésre. Emiatt indokolása hiányos, a bíróság megsértette az ítélet teljességének követelményét, a rendelkezésre álló bizonyítékokat kirívóan okszerűtlenül értékelte és indokolási kötelezettségét is elmulasztotta.

[15]	A felperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását indítványozta hangsúlyozva, hogy a K.7. elvi határozat egyértelmű iránymutatást tartalmaz az elévülés számítására vonatkozóan. Nézete szerint az alperes uniós joggal kapcsolatos érvei megalapozatlanok, az alperes tévesen hivatkozott a Mecanarte ügyre. A Vámkódex 220. cikke nem az elévülésre vonatkozik, hanem azon esetekre, amikor a vámhatóság az elévülési időn belül sem közölheti ismét a vámtartozást az adóssal, mert az eredeti közlés az ő hibájából maradt el. Ezzel szemben a C-264/08 számú ügyben adott válasz megerősíti a jogerős ítélet helyességét. A felperes nem tévesztette meg a vámhatóságot azért sem, mert a jogutódlás ténye és annak módja közhiteles nyilvántartásból, a cégjegyzékből megismerhető volt, így annak ismeretének hiányára az alperes a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (továbbiakban: Ket.) 36. § (2) bekezdés és 86. § (1.a.) bekezdése alapján nem hivatkozhat. Ezen túlmenően nem vitatott tény, hogy a vámhatóságok a VBBA nyomtatvány benyújtásával külön is értesültek a jogutódlás tényéről.

A Kúria döntése és jogi indokai

[16]	Az alperes felülvizsgálati kérelme alaptalan.

[17]	A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (továbbiakban: Kp.) 118. § (1) bekezdés a) és b) pontjára figyelemmel fogadta be.

[18]	A Kp. 120. § (5) bekezdése és 115. § (2) bekezdése szerint alkalmazandó 108. § (1) bekezdése értelmében a felülvizsgálati eljárásban bizonyítás felvételének nincs helye, a Kúria a felülvizsgálati kérelem elbírálása során a felülvizsgálati kérelem és a felülvizsgálati ellenkérelem keretei között, a jogerős határozat meghozatalakor rendelkezésre álló iratok és bizonyítékok alapján dönt.

[19]	 A perbeli esetben a jogkérdés az volt, hogy a régi Vámkódex 221. cikk (3) bekezdésében szabályozott elévülés mikor következett be, befolyással volt-e arra a felperes jogelődje által indított jogorvoslati eljárás időtartama.

[20]	Fő szabály szerint a vámtartozás keletkezésétől számított három év lejárta után az adóssal már nem lehet közölni a tartozás összegét. Az elévülés jogintézményével, annak garanciális jellegével kapcsolatban a felperes által hivatkozott korábbi kúriai döntés állást foglalt, a [21-22] pontban kifejtett állásponttal a Kúria jelen tanácsa is egyetért. A perbeli esetben azt kellett vizsgálni, hogy az elévülési határidő felfüggesztése bekövetkezett-e egy a felperesi jogelődnél, de a szétválási szerződés szerint a vámtartozás szempontjából nem jogutódnál lefolytatott eljárás időtartamával és ennél fogva a jogerős ítéleti döntés meghozatalát követően határidőben került sor a vámtartozás közlésére.

[21]	A perbeli adatokból megállapítható, hogy a vámhatóság olyan jogutóddal szemben folytatott eljárást, amely a már említett szétválási szerződés alapján semmilyen kötelezettséggel nem tartozott a vámkezelési tevékenységgel kapcsolatos tartozásokért. A Kúria álláspontja ezért az, hogy a Vámkódex 243. cikke szerinti felfüggesztés a felperes irányába nem is értelmezhető, hiszen az eljárás nem vele szemben zajlott, így fellebbezési jogát gyakorolni sem tudta.

[22]	Helytállóan állapította meg az elsőfokú bíróság, hogy az alperes már korábban észlelte a jogutódlás tényét, a jogelődnél lefolytatott jogorvoslati eljárás során egyértelművé vált e tény. Egyetért a Kúria azzal az érveléssel is, hogy az alperes nem hivatkozhat jogszerűen arra, hogy kizárólag a jogerős ítéletből szerzett tudomást erről, illetve az eljárás megindítására csak ekkor nyílt lehetősége. Helyes az a felperesi felülvizsgálati ellenkérelemben kifejtett álláspont is, hogy a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (továbbiakban: Ket) 86. § (1a) bekezdése alapján „senki nem hivatkozhat arra, hogy a hatósági nyilvántartásba bejegyzett adatot nem ismeri [...]" Az alperes által nem vitatottan a szétválás, jogutódlás ténye a cégnyilvántartásba bejegyzésre került, a változás ténye az adóhatóság részére is szükségszerűen a cégbejegyzéssel egyidejűleg bejelentésre került. Mindezeket az alperesnek már a vámtartozást megállapító első eljáráskor észlelnie kellett volna. Nem tévedett tehát az elsőfokú bíróság mikor a vámhatóság hibáját az elévülésre kihatóan értékelte és állapította meg, hogy a jogorvoslati eljárás időtartamával az nem hosszabbodott meg.

[23]	Az ügy eldöntése szempontjából nincs jelentősége az alperes által hivatkozott Mecanarte ügynek, hiszen az nem az elévüléssel és annak nyugvásával kapcsolatban foglalt állást, hanem az utólagos könyvelésbe vétel jogszerűségének feltételeit határozta meg. Emiatt annak elsőfokú bírósági értékelésének elmaradása az ítélet jogszerűségét nem érintette. Hasonlóképpen nem lehetett figyelembe venni a C-124/08. számú ügyben hozott döntést, mivel ez a döntés az elévülési szabály áttörését akkor engedélyezi, ha büntetőeljárás alapjául szolgáló cselekmény következtében nem tudták megállapítani a szóban forgó vámok pontos összegét, beleértve azt az esetet is, amikor nem az említett adós e cselekmény elkövetője. A perbeli esetben ilyen tényállás nem volt megállapítható.

[24]	A Kúria szerint az elsőfokú bíróság a pontosan és törvényesen megállapított tényállásból helyes jogi következtetésre jutott, ezért a jogerős ítéletet a Kp. 121.§ (2) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.

A döntés elvi tartalma

[25]	A vámtartozás keletkezésétől számított 3 év lejárta után az adóssal már nem lehet közölni a tartozás összegét. Az elévülési határidőt nem hosszabbítja meg egy olyan adóssal szembeni eljárás mely nem tekinthető a vámtartozás kötelezettjének.

Záró rész

[26]	A felülvizsgálati eljárás során a pernyertes felperes jogi képviselője nem nyújtott be a felülvizsgálati eljárás során keletkezett költségeiről költségjegyzéket. Mivel a Kp. 35. § (1) bekezdése folytán alkalmazandó a Polgári perrendtartásról szóló 2016. CXXX. törvény (továbbiakban: Pp.) 81. § (1) bekezdésének és (5) bekezdésének rendelkezései értelmében a felek a költségeik felszámítását kizárólag költségjegyzék alapján kérhették volna, ezért annak hiányában a Kúria a felperes részére nem állapíthatott meg a felülvizsgálati eljárásban felmerült költséget.

[27]	Az illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt felülvizsgálati illeték az alperes személyes illetékmentessége folytán, az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény (továbbiakban: Itv.) 5.  § (1) bekezdés c) pontjára figyelemmel, a 42. § (1) bekezdés a.) pontjában, 45/A. § (2) bekezdésében, 50. § (1) bekezdésében, 62. § (1) bekezdés h.) pontjában, valamint a Pp. 101. § (1) bekezdésében és a 102. § (6) bekezdésében írtak alapján az állam terhén marad.

[28]	Az ítélet ellen nincs helye felülvizsgálatnak a Kp. 116. § d) pontja alapján.

[29]	A felülvizsgálati kérelmet a Kúria a Kp. 115. § (2) bekezdés alkalmazásával, a 114. § (1) bekezdés alapján tárgyaláson kívül bírálta el.

Budapest, 2019. szeptember 12.
dr. Hajnal Péter sk. a tanács elnöke, dr. Heinemann Csilla sk. előadó bíró, dr. Sisák Péter sk. bíró