A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
ítélete
Az ügy száma: Kfv.I.35.250/2016/7.

A tanács tagjai: . Hajnal Péter a tanács elnöke, Dr. Heinemann Csilla előadó bíró, Huszárné dr. Oláh Éva bíró

A felperes: felperes neve 
	
A felperes képviselője: Szecskay Ügyvédi Iroda (ügyintéző: dr. Szecskay András ügyvéd)
	
Az alperes: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatóság mint a Nemzeti Adó-és Vámhivatal Kiemelt Adó- és Vám Főigazgatósága jogutódja

Az alperes képviselője: Dr. Balogh Andrea jogtanácsos
	
A per tárgya: adóhatósági határozat bírósági felülvizsgálata

A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél: felperes
	
A felülvizsgálni kérelem sorszáma: 20.

Az elsőfokú bíróság határozatának száma: a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 22. számú végzésével kijavított 19.K.32.228/2014/18. ítélete
Rendelkező rész 
A Kúria a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 19.K.32.228/2014/18. számú ítéletét - eltérő indokolással - hatályában fenntartja azzal, hogy az alperes 2511425008 iktatószámú határozata indokolásának II. pontját megváltoztatja, és mellőzi az ágazati különadó fizetési kötelezettség eltörlésére irányuló kérelem érdemi elbírálását.

Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az alperesnek 15 napon belül 300.000 (háromszázezer) forint felülvizsgálati perköltséget.

Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az államnak - külön felhívásra - 3.500.000 (hárommillió-ötszázezer) forint felülvizsgálati eljárási illetéket.

Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.

Indokolás
A felülvizsgálat alapjául szolgáló tényállás
[1]	A felperes távközlési szolgáltatást nyújtó gazdasági társaság, mely szolgáltatására figyelemmel az egyes ágazatokat terhelő különadóról szóló 2010. évi XCIV. törvény (továbbiakban Különadó tv.) alanya volt. A felperes 2010 évben 41,19 millió, 2011 évben 29,04 millió forint különadót vallott be és fizetett meg. 

[2]	Az adóhatóság 2009-2011 évekre vonatkozóan valamennyi adónemre és költségvetésre támogatásra vonatkozó bevallások utólagos vizsgálatát végezte a felperesnél, mely ellenőrzés keretében a felperes nyilatkozatot nyújtott be a fenti törvény alapján teljesített adófizetésére vonatkozóan. Kérte az ezen adónemben fennálló kötelezettségének törlését arra hivatkozással, hogy véleménye szerint a Különadó tv. sérti a elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló 2002/20. EK irányelv (továbbiakban Irányelv) 12. és 14. cikkét. Ezen túlmenően hivatkozott az Európai Unióról szóló és az Európai Unió Működéséről szóló Szerződés (továbbiakban EUMSZ) 49., 107. és 108. cikkeire, valamint az Európa Tanács 659/1999. EK rendeletében foglaltakra. 

[3]	Az elsőfokú adóhatóság a felperes terhére egyéb adónemekben 54.309.000 Ft adókülönbözetet, míg javára 44.406.000 Ft adókülönbözetet állapított meg, mely adókülönbözetekből 13.098.000 Ft minősült adóhiány, mely után adóbírság és késedelmi pótlék került felszámításra. Ezen túlmenően a felperes terhére hibás bevallás miatt 30.000 Ft mulasztási bírságot is kiszabott. Az ágazati különadóval kapcsolatban adókülönbözetet nem állapított meg, érdemi megállapítást nem tett.

[4]	A felperes fellebbezése folytán eljárt alperes a felperesnek a megállapított összegekkel kapcsolatos kifogásának helyt adott és az elsőfokú határozatot módosította. Egyebekben az elsőfokú döntéssel egyetértve a felperes különadóra vonatkozó érveit elutasította. Álláspontja az volt, hogy az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (továbbiakban Art.) 1. § (3) bekezdéséhez képest a távközlési adó alkalmazása az uniós joggal teljes mértékben összeegyeztethető, nem diszkriminatív tekintve, hogy az adóalanyok között honosságuk, illetve szerkezei felépítésük szerint nem tesz különbséget. A különbség mindössze abból adódik, hogy az adó mértéke progresszív, azaz a magasabb árbevételű adóalanyokat magasabb összegű adó terheli. Ez a módszer azért indokolt, mert a nagyobb árbevétel nagyobb piaci befolyásra, alacsonyabb fajlagos költségre, magasabb jövedelmezőségre, ekként sokkal erőteljesebb adóteher viselési képességre utal. 

A kereseti kérelem és az alperes védekezése
[5]	A felperes keresetében kizárólag a távközlési szolgáltatásra kivetett különadó közösségi jogi előírásokba ütközését állítva, annak megállapítását kérte, hogy nem terheli távközlési különadó fizetési kötelezettség. 

[6]	Az Európai Bíróság ítéleteiben az Irányelv 12. és 14. cikke kapcsán kifejtett értelmezés alapján állította, hogy a tagállamok az Irányelvben foglaltakon túl nem vethetnek ki más pénzügyi terheket az elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozásokra annak alapján, hogy e társaságok távközlési szolgáltatást nyújtanak, azaz engedéllyel rendelkeznek vagy regisztráltak a nemzeti szabályozó hatóságnál. Vitatta azt az alperesi álláspontot is, hogy a döntés meghozatala során csak a nemzeti jog alapján a nemzeti jogszabályok alkalmazásával kellene eljárnia, és ennek következtében a felperes nem hivatkozhat az Európai Bíróság ítélkezési gyakorlatára. 

[7]	A felperes 2014. március 25. napján érkezett kereset kiegészítésében az EUMSZ 49., 54. és 110. cikkei, valamint a hozzáadottértékadó-rendszerről szóló 2006/112. EK irányelv (továbbiakban HÉA Irányelv) 401. cikkének sérelmét is állította. Kifejtette, hogy a távközlési adó elsősorban olyan magyarországi társaságokat terhel, amelyek más, külföldi vállalkozási tulajdonában állnak. Ebből következően hátrányosan diszkriminálja a külföldi székhelyű vállalkozások tulajdonában lévő magyarországi távközlési cégeket, és ezért a társaságok székhelyén alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetést valósítja meg, annak alkalmazását azonban közérdeken alapuló kényszerítő körülmény nem igazolja. Részletesen utalt e körben az Európai Bíróság Hervis ügyben hozott ítéletére és az ügyben kiadott főtanácsnoki indítványára.

[8]	A felperes 2015. január 8. napján érkezett beadványában a korábbiakban előadottakon túlmenően a távközlési különadó EUMSZ 107. cikk (1) és 108. cikk (3) bekezdésében írtak sérelmét is állította. Beadványában előzetes döntéshozatali eljárás iránti kérelmeket is megfogalmazott.

[9]	Az alperes ellenkérelmében a kereset elutasítását kérte. Fenntartotta a határozatában foglaltakat és változatlanul állította, hogy a Magyarországon bevezetett, a távközlési szolgáltatást terhelő különadó fizetési kötelezettség nem sérti a felperes által megjelölt közösségi normákat. 

Az elsőfokú ítélet
[10]	A bíróság a felperes keresetét elutasította. Mellőzte az előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezését és az EUMSZ 107., 108. cikkének megsértését állító beadvány kapcsán arra hivatkozott, hogy az tiltott keresetváltoztatásnak minősült, mert az első tárgyalást követően került előterjesztésre. Ezzel összefüggésben megindokolta az előzetes döntéshozatali eljárás elutasítását a kereseti kérelemhez kötöttség elvével összefüggésben. Hangsúlyozta, hogy az alperes határozatának indokolásából megállapíthatóan maga is vizsgálta a nemzeti jog közösségi joggal való összeegyeztethetőségét a felperes által sérelmezett körben.

[11]	Nézete szerint a távközlési adótörvény szabályozási köre nem hozható összefüggésbe az engedélyezési irányelv szabályozási körével. A távközlési adó az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséhez és működéséhez kapcsolódó hatósági feladatok finanszírozásához nem kötődik, így az engedélyezési irányelv 12. cikke szerinti igazgatási díjnak sem minősíthető. Utalt e körben az Európai Bíróság egyéb ügyekben hozott ítéleteiben kifejtettekre és hangsúlyozta, hogy a távközlési adótörvény rendelkezései még közvetve sem tartalmaznak olyan előírást vagy utalást, amelyből azt a következtetést lehetne levonni, hogy az adóztatandó tényállásnak bármilyen köze lenne az elektronikus hírközlési szolgáltatások piacára való belépést lehetővé tevő általános felhatalmazási eljáráshoz, avagy a rádiófrekvencia vagy számhasználati joggal való rendelkezés puszta tényén alapul. 

[12]	Az EUMSZ 49. és 54. cikke vonatkozásában kifejtette, hogy a felek egyike sem vitatta, hogy a magyar távközlési piac zárt piac, amelyen szinte kizárólag külföldi társaságok működnek. Jelentős részben külföldi tulajdonosi háttérrel bíró cégek rendelkeznek a legnagyobb árbevétellel, nekik van a legnagyobb piaci részesedésük. Ezek a körülmények azonban önmagukban nem jelentenek székhelyen alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetést. Nem fogadta el a felperesnek a Hervis ügyre alapított érvelését, hiszen ez az uniós ítélet az ún. bolti kiskereskedelmi különadó szabályozása kapcsán született, mely a jelen per tárgyát képező távközlési adótól alapjaiban eltérő típusú, logikájú adóztatást, árbevétel alapú sávos adóterhet jelentett. A távközlési adó tételes jellegű adókötelezettség, mértéke az indított hívások időtartamához, illetve a küldött szöveges, illetve képüzenetek számához igazodik, a vállalatcsoportba tartozó adóalanyok közötti adóalap számítási kötelezettségről pedig szó sincs, erre tekintettel az Európai Bíróság hivatkozott ítéletében kifejtettek a per eldöntése kapcsán nem voltak irányadónak tekinthetők. Azt is kiemelte, hogy az EUMSZ 49., 54. cikkeinek való megfelelés kapcsán nem a Hervis ügyben érintett egyes ágazatokat terhelő Különadó tv-ben szabályozott ún. távközlési tevékenység különadója képezte a vizsgálat tárgyát, hanem a távközlési adótörvény szerinti távközlési adó.

[13]	Elvetette a HÉA Irányelv 401. cikkébe történő ütközést is arra figyelemmel, hogy a vitatott adófajta semmiképpen nem tekinthető forgalmi jellegű adónak, az adó nem a hozzáadott értékre rakódik, nem jelentkezik minden fázisban, illetve az végső soron nem a fogyasztó fizeti. Az EUMSZ 110. cikkével összefüggésben előterjesztett kereseti kérelemmel kapcsolatosan rögzítette, hogy a különadó tárgya nem más tagállamok terméke, hanem a többségében külföldi tulajdonban lévő, de magyarországi cégeknek Magyarországon nyújtott szolgáltatása. 

A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem
[14]	A jogerős ítélet ellen a felperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet a jogerős ítélet hatályon kívül helyezése és a jogszabályoknak megfelelő határozat meghozatala iránt akként, hogy az alperesi határozatot az elsőfokú határozatra is kiterjedően a Kúria akként változtassa meg, hogy a felperest nem terheli különadó fizetési kötelezettség az egyes ágazatokat terhelő Különadó tv. alapján. Változatlanul fenntartotta a keresetében hivatkozott jogszabálysértéseket. Ezzel összefüggésben állította, hogy az ítélet sérti a Pp. 213. § (1) bekezdését azáltal, hogy az elsőfokú bíróság érdemben nem vizsgálta és nem bírálta el az EUMSZ 107. és 108. cikkére alapított kereseti kérelmét. Ez sérti az Európai Unióról szóló Szerződés (továbbiakban EUSZ) 4. cikk (3) bekezdését is. 

[15]	Általánosságban utalt arra, hogy az ítélet több alkalommal az jelenleg hatályos távközlési adótörvényre (2012. évi LXVI. törvény) hivatkozik, nem pedig a felperes által vizsgálat alá vont 2010. évi XCIV. törvényre. Ez önmagában már alátámasztja az ítéletben foglalt jogi okfejtés hibás voltát. Kifogásolta, hogy az ítélet az Európai Unió Bíróságának esetjoga tekintetében indokolást nem tartalmaz. Részletesen kifejtette, hogy a különadó miért sérti az EUMSZ 49. és 54. cikkében foglaltakat. Utalt arra, hogy a belföldi tulajdonú vállalkozások egyáltalán nem voltak kötelesek különadót fizetni és a progresszív adókulcsok diszkriminatív jellegét egyértelműen alátámasztotta az Európai Bizottságnak a 2015. március 12-én a reklámadó vizsgálata kapcsán hozott döntése. 

[16]	Felülvizsgálati kérelmében is hivatkozott a Hervis ügyben hozott döntésre és ezzel kapcsolatban kiemelte az ügyben keletkezett főtanácsnoki véleményt, melyben utalt a progresszív adóztatás diszkriminatív voltára, bár azt a felperes elismerte, hogy ezzel a problémakörrel a Hervis ítélet nem foglalkozott. 

[17]	Vitatta, hogy a magyar távközlési piac zárt lenne, amelyen szinte kizárólag külföldi társaságok működnének. Ezt cáfolja a Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság honlapjáról letöltött lista, mely 2010 és 2012 időszak tekintetében több száz magyar tulajdonú társaság aktivitását mutatta ki. Mégis az alperes által szolgáltatott adatok szerint ezen társaságok egyikének sem volt különadó fizetési kötelezettsége. Erre tekintettel a különadó nemzetiségen alapuló hátrányos megkülönböztetést valósít meg, ami sérti az EUMSZ 49. és 54. cikkeit. Szerinte az a körülmény, hogy a magyar távközlési piacon ténylegesen elsősorban külföldi tulajdonú vállalkozások vannak jelen, a letelepedés szabadságára tekintettel nem jogosítja fel a magyar jogalkotót arra, hogy olyan adót vezessen be, amely kizárólag ezeket a külföldi tulajdonú piaci szereplőket sújtja szemben a belföldi tulajdonúakkal és ezért a belföldi szolgáltatók jövőbeli pozícióját javítja. 

[18]	Felülvizsgálati kérelmében kitért az EUMSZ 107. és 108. cikkeivel kapcsolatban előterjesztett kereseti kérelmének elutasítására és állította, hogy az nem minősült tiltott keresetváltoztatásnak. E körben a Legfelsőbb Bíróság 2/2011. (V.9.) KK véleményének elsőfokú bíróság általi téves értelmezésére hivatkozott mellyel a bíróság megsértette az EUSZ 4. cikk (3) bekezdését, illetve az Európai Bíróságnak számos ügyben kifejtett egyenértékűség és tényleges érvényesülés elvét is. Részletesen kifejtette az EUMSZ 107. és 108. cikkeinek alperesi határozatban megvalósult sérelmét is. 

[19]	Vitatta azt az elsőfokú bírósági álláspontot, hogy a különadó ne sértené az engedélyezési irányelv 12. cikkét, illetve az irányelv 12. cikke kizárólag az engedélyezés és használati jogok engedélyezésével összefüggő esetekre terjedne ki. Nézete szerint a perbeli esetben az adóköteles tényállás maga az elektronikus hírközlési szolgáltatás nyújtása, melynek feltétele az általános felhatalmazás, valamint használati jog engedése. Utal arra, hogy a Különadó tv. diszkriminatív természete miatt a telekommunikációs piac versenyét is torzítja. Az engedélyezési irányelv 12. cikke nemcsak a piacra lépés akadályozását zárja ki, hanem a verseny torzítását is. Megítélése szerint a Különadó tv. miatt indított kötelezettségszegési eljárás nem a Bizottság és Franciaország között zajlott ügy eredménye miatt került megszüntetésre, hanem azért, mert a Különadó tv. 2013. január 1-jén hatályát vesztette. Az Európai Bizottságnak azonban az volt a határozott álláspontja, hogy a különadó bevezetése európai uniós jogba ütközött. 

[20]	A HÉA Irányelv szerinti forgalmi típusú adó ismérveit elemezve változatlanul állította, hogy a Magyarországon bevezetett különadó forgalmi típusú adó, melyet a Hervis ügyben hozott főtanácsnoki vélemény is megerősített. Miután a Hervis ügyben az előterjesztő tagállami bíróság ezt a kérdést nem tette fel, így nem volt lehetősége az Európai Bíróságnak e körben véleményt mondania, azonban az nem jelenti azt, hogy a főtanácsnok által levezetett érveléssel nem értett volna egyet. Felülvizsgálati eljárás iránti kérelmében és előkészítő iratában valamennyi, a felülvizsgálati kérelemben érintett jogszabálysértés és közösségi jogsértés kapcsán előzetes döntéshozatali eljárás iránti kérelmet terjesztett elő.

[21]	Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását indítványozta.

A Kúria döntése és jogi indokai
[22]	A felülvizsgálati kérelem az alábbiak szerint alaptalan.

[23]	A perbeli ügy megítélésekor a Kúria az adózóra és a perbeli adóra vonatkozó adóbevallási rendszerből indult ki, abból, hogy az adózó adófizetési kötelezettségének önadózás útján, az erre a célra rendszeresített nyomtatványon tesz eleget. Az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (továbbiakban: Art.) 26. § (1) bekezdése: Az adót, a költségvetési támogatást - ha törvény előírja - az adózó köteles megállapítani, bevallani és megfizetni (önadózás), Különadó tv. 8. § (1) bekezdés). Az Art. 31. § (1) bekezdése szerint az adóbevallás az adó azonosításához, az adóalap, a mentességek, a kedvezmények, az adó, a költségvetési támogatás alapja és összege megállapításához szükséges adatokat tartalmazza.

[24]	Az Art. lehetővé teszi az adózó részére az önellenőrzést, amely az önadózás útján megállapított vagy megállapítani elmulasztott adót, adóalapot érintheti. (Art. 49. § (1) bekezdése). Az önellenőrzés az önadózás rendszeréből adódó jogosultság, ugyanis lehetővé kell tenni az adózó részére, hogy a tévedését utóbb módosítsa, vagy ha mulasztott, mulasztását pótolja. Az önellenőrzés akkor alkalmazandó, ha az adózó hibásan tüntette fel az adóalapot vagy az adó összegét. 

[25]	Ugyanakkor az Art. néhány esetben korlátok közé szorítja az önellenőrzést, az egyik ilyen eset az adóhatósági ellenőrzés. Az Art. 49. § (2) bekezdése alapján az ellenőrzés megkezdésétől a vizsgálat alá vont adó és költségvetési támogatás - a vizsgált időszak tekintetében - önellenőrzéssel nem helyesbíthető. Az adóhatóság által utólag megállapított adót, költségvetési támogatást az adózó nem helyesbítheti. 

[26]	A fenti előírásból két következtetés vonható le: Egyrészt az önellenőrzési korlát a bevallások utólagos ellenőrzésénél áll fenn. A másik következtetés, hogy amennyiben bevallások utólagos vizsgálatára irányul az ellenőrzés, akkor csak az ellenőrzéssel érintett adónem és időszak tiltott az önrevízió vonatkozásában. A perbeli esetben az adóhatóság 2009-2011 évekre vonatkozóan valamennyi adónemre és költségvetésre támogatásra vonatkozó bevallások utólagos vizsgálatát végezte a felperesnél, vagyis a felperes által vitatott különadó is érintett volt. 

[27]	Az Art. 93. § (1) bekezdés első mondata alapján az önellenőrzési tilalom szempontjából az ellenőrzés - általánosságban - az erről szóló megbízólevél (postai vagy elektronikus) kézbesítésétől, vagy egy példányának átadásától kezdődik. Fontos még annak megválaszolása, hogy mi minősül önellenőrzés megkezdésének. A hatályos szabályok szerint a helyesbítés abban az esetben minősül az ellenőrzés megkezdését megelőzően elvégzett önellenőrzésnek, ha az adózó az önellenőrzésről szóló bevallást legkésőbb a megbízólevél kézbesítésének - kézbesítés hiányában átadásának - napját megelőző napon az adóhatósághoz benyújtotta (postára adta). (Art.49. § (2) bekezdés)

[28]	A felperes a 2009-2010-2011. évre valamennyi adónemre vonatkozó bevallások utólagos ellenőrzésére irányuló megbízólevelet 2012. november 7-én vette át, tehát ez időponttól beállt az önellenőrzési tilalom. A felperes 2013. január 31. napján érkeztetett nyilatkozatában, az adóellenőrzés során kérte a különadó tv. hatálya alá tartozó adója törlését, az uniós jogba történő ütközésre hivatkozással. Megállapítható, hogy bevallását nem önrevízió útján kívánta korrigálni, hanem egy nyilatkozattal „módosította" azt. Erre az Art. előbb ismertetett előírásai nem adnak lehetőséget.

[29]	Az Art. 124/B. §-a az önellenőrzés egy speciális változatát szabályozza. Ebben az eljárásban az adózónak az adókötelezettséget megállapító jogszabály alkotmányellenességét vagy az Európai Unió kötelező jogi aktusába történő ütközését állító kérelme alapján van vizsgálódásnak helye. Az adóhatóság kizárólag jogkérdésben dönt és a döntéshozatalhoz az adózó írásban előterjesztett jognyilatkozatán kívül más bizonyíték megvizsgálására nincs szükség. E jogszabályhelyben szabályozott önellenőrzés azonban nem szakítható el a már fentebb az önellenőrzésre általánosságban vonatkozó előírásoktól, tehát ennek időbeli korlátai ugyanúgy fennállnak. 

[30]	Összességében a felperesnek a már megindult adóellenőrzés során előterjesztett kérelme nem volt szabályszerűen előterjesztett önellenőrzésnek tekinthető, márpedig az adózó bevallásában szereplő adó korrigálására a törvény más lehetőséget nem ad. Minderre figyelemmel az adóhatóságnak a kérelem érdemi elbírálásával nem kellett volna foglalkoznia. Ennek ellenére az adóhatóság érdemben elbírálta a felperesi előterjesztést és fejtette ki álláspontját a különadó tv. közösségi jog előírásaival kapcsolatos összhangjáról. Az érdemi határozathozatalt követően nyílott lehetősége a felperesnek a kereset benyújtására és abban lényegében adófizetési kötelezettségének hiányára vonatkozó érveinek kifejtésére.

[31]	A Pp. XX. fejezetében található speciális szabályok alapján a közigazgatási perben a bíróság a felülvizsgálni kért határozat jogszerűségéről dönt, a kereseti kérelem korlátai között. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a bírósági eljárás felhasználható egy adókötelezettséget érintő, annak ellenőrzésére vonatkozó alapvető eljárási jogszabálysértés legalizálására. Vagyis a bíróságnak észlelnie kellett volna, hogy a felperes az önellenőrzésre vonatkozó szabály megkerülésével, az adózási jogait és kötelezettségeit szabályozó törvényben előírt rend figyelmen kívül hagyásával kívánja adófizetési kötelezettségét vitássá tenni és a bírósági eljárásban vitatni. Erre a jogszabály a már fentebb kifejtettek szerint nem ad ilyen formában lehetőséget. A felperesnek az Art. 124/B. §-ban biztosított lehetősége fennállt, azzal az ellenőrzés megkezdéséig nem élt. Nem lehet „visszacsempészni" ezt a speciális önellenőrzési lehetőséget egy bevallások utólagos vizsgálatára irányuló eljárásba. 

[32]	A Kúria nézete szerint - bár erre a felperes nem hivatkozott, de a Kúria kitér rá - az Art. 97. § (6) bekezdésében az adóhatóságot terhelő, az adózó javára szolgáló tényfeltárási kötelezettség sem sérült. Hiszen e jogszabályhely a történeti tényállás megállapításához kapcsolódó adóhatósági bizonyítást szabályozza, de a felperes keresetében a tényállást nem vitatta, kizárólag jogkérdésben kérte a bíróság döntését. 

[33]	A Kúria megítélése szerint a kereseti kérelem elbírálásának, a jogerős ítélet jogszerűségének megközelítése nem sérti a felperes által hivatkozott egyenértékűség és az uniós jog hatékony érvényesülésének elvét sem. Az egyenértékűség elve azt az elvárást támasztja a nemzeti szabályozással szemben, hogy ugyanazon eljárási szabályok vonatkozzanak a közösségi jogra alapított igényekre, mint a nemzeti jogra alapított hasonló igényekre. Ez pedig maximálisan teljesül, hiszen az adózás rendjéről szóló törvény ugyanazt az eljárási rendet írja elő az adókötelezettséget megállapító jogszabály alaptörvény-ellenessége esetére mint az Európai Unió kötelező jogi aktusára nézve. Éppen az okozna feszültséget, ha lehetővé tenné, hogy a közösségi jogba ütközést állító kérelem kedvezőbb módon, az önellenőrzési szabályok kikerülésével kerülnének elbírálásra. 

[34]	A Kúria a fentebb elfoglalt álláspontja miatt nem vizsgálta érdemben a felülvizsgálati kérelemben megjelölt, az ágazati különadónak az elsődleges és másodlagos jogba történő ütközését, és erre figyelemmel előzetes döntéshozatali eljárást sem kezdeményezett. Megjegyzi, hogy eltérő álláspontja esetén sem tudott volna érdemben állást foglalni a jogszabálysértésekről, mert az elsőfokú bíróság nem a felperes által kifogásolt ágazati különadó törvény tekintetében vizsgálódott, hanem a 2013. január 1-jén hatályba lépett távközlési adó tekintetében.

[35]	A fentiekre figyelemmel a Kúria a Pp. a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (3) bekezdése alkalmazásával - eltérő indokolással - hatályában fenntartotta azzal, hogy az alperesnek a felperesi kérelem érdemi elbírálására vonatkozó részét a fent kifejtett indokolásra figyelemmel mellőzte.

A döntés elvi tartalma
[36]	 A Pp. XX. fejezetében található speciális szabályok alapján a közigazgatási perben a bíróság a felülvizsgálni kért határozat jogszerűségéről dönt, a kereseti kérelem korlátai között. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a bírósági eljárás felhasználható egy adókötelezettséget érintő, annak ellenőrzésére vonatkozó alapvető eljárási jogszabálysértés legalizálására.

Záró rész
[37]	A jogtanácsos által képviselt alperes felülvizsgálati eljárásban felmerült költségét a Kúria a Pp. 79. § (1)  bekezdését szem előtt tartva 300.000 forintban állapította meg, melynek megfizetésére a Pp. 78. § (1) bekezdése szerint a felperest kötelezte.

[38]	 A felülvizsgálati eljárási illetékre vonatkozó ítéleti rendelkezés az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 50. § (1) bekezdésében és a költségmentesség alkalmazásáról szóló 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdésében foglaltakon alapul.

[39]	A Kúria ítéletét nyilvános tárgyaláson hozta meg.
Budapest, 2016. október 6.
dr. Hajnal Péter sk. a tanács elnöke, dr. Heinemann Csilla sk. előadó bíró, Huszárné dr. Oláh Éva sk. bíró