A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
ítélete
Az ügy száma: Kfv.I.35.138/2017/5.

A tanács tagjai: Dr. Hajnal Péter a tanács elnöke, Dr. Heinemann Csilla előadó bíró, dr. Tóth Kincső bíró

A felperes: felperes neve (felperes címe)
	
A felperes képviselője: Dr. Lassányi Gábor Krisztián ügyvéd (fél címe)
	
Az alperes: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatóság (fél címe)
	
Az alperes képviselője: Dr. Nagy Gábor jogtanácsos
	
A per tárgya: adóhatósági határozat bírósági felülvizsgálata	

A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél: felperes 20. szám alatt
	
A felülvizsgálni kért jogerős határozat: Budapest Környéki Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 6.K.28.032/2015/18.

Rendelkező rész 
A Kúria a Budapest Környéki Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 6.K.28.032/2015/18. számú ítéletét hatályában fenntartja.

Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 50.000 (ötvenezer) forint felülvizsgálati perköltséget. 

Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az államnak - külön felhívásra - 910.500 (kilencszáztízezer-ötszáz) forint felülvizsgálati eljárási illetéket.

Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.

Indokolás
A felülvizsgálat alapjául szolgáló tényállás
[1]	A felperes vállalkozási szerződést kötött „Az esztergomi bazilika környezetében lévő pincerendszer megóvása és hasznosítása" elnevezésű projekt belső építészeti munkáinak teljes kivitelezésére. E szerződés teljesítése érdekében 2009. szeptember 21. és november 3. között alvállalkozási szerződéseket kötött a ... „kt.a."Kft.-vel (a továbbiakban: Kft.) a bazilika pincerendszeréhez tartozó Barkóczy alagút borosüveg installációinak, asztalai, padjai legyártására, felületkezelésére, helyszíni beépítésére és szállítására, a székek kárpitozására, a felületkezelésre, illetve a pincerendszerhez tartozó fa padlóburkolat alatti talaj beton és padlopon használatával történő kiegyenlítésére, gipszkarton szerelt falak elkészítésére, tölgyfa lépcső készítésére és beszerelésére, valamint a tölgyfa falburkolat elkészítésére és beszerelésére. 

[2]	A felperes ügyvezetője szerint az alvállalkozó a felújítási munkákban 3-5 fővel vett részt. Arról, hogy e személyek a társaság alkalmazottai vagy alvállalkozói voltak, információval nem rendelkezett. A munkák elkészítéséért felelős személyként Cs. P-t jelölte meg, aki azonban az alvállalkozói cégnek nem volt ügyvezetője, megbízás alapján üzletkötői feladatokat látott el. 

[3]	Az ügyvezetői tisztséget betöltő személy a perbeli munkák kivitelezéséről nem tudott nyilatkozni, állítása szerint a részére bemutatott számlák egyikén sem az ő aláírása szerepel. Azt elismerte, hogy Cs. P-t üzletkötő feladatok ellátásával bízta meg. A cég fő tevékenysége számítógép üzemeltetés volt, azonban az ügyvezető a Kft. működéséről nyilatkozni nem tudott. 

[4]	Cs. P. a szerződésben vállalt feladatok elvégzésével összefüggésben azt nyilatkozta, hogy alkalmi munkások, erdélyi emberek és alvállalkozók útján teljesítette azokat. Megállapítható volt, hogy a felperes az alvállalkozó bankszámlájára átutalással teljesítette a vállalkozói díjat, melyet Cs. P. felhatalmazás alapján készpénzben az átutalást követő napon vett fel. 

[5]	Az adóhatóság vizsgálta a felek között létrejött szerződés tényleges teljesülését és arra a megállapításra jutott, hogy a számlák nem hitelesek, mivel a kiszámlázott munkák jelentős hányada komoly szakképesítést, illetve speciális gépek használatát igényelte, mellyel a megbízott alvállalkozó nem rendelkezett. A fentiekre tekintettel az alvállalkozó által kiállított számlák vonatkozásában adólevonási jog jogszerű gyakorlására nem kerülhet sor, ezért a felperes terhére összesen 9.105.000 Ft-os általános forgalmi adóhiányt állapított meg, mely után adóbírságot és késedelmi pótlékot számított fel. 
A kereseti kérelem és az alperes védekezése
[6]	A felperes keresetében azt állította, hogy az alperes nem tett eleget tényállás tisztázási és bizonyítási kötelezettségének, miután a felek közötti gazdasági kapcsolat vizsgálata során a felperes által benyújtott iratokat nem vette figyelembe. Nem tárta fel a felperes javára szolgáló tényeket sem. Arra is utalt, hogy Cs. P-nek üzletkötői feladatok ellátására, nem pedig a cég képviseleti joga tekintetében létrejött megbízási szerződés alapján volt eljárási jogosultsága. Az alperes kísérletet sem tett a munkákat elvégző személyek beazonosítására, így nem kereste meg az illetékes egészségbiztosítási pénztárat, továbbá nem nyilatkoztatta a megrendelő cégek képviselőit sem. Hangsúlyozta, hogy a felperes adólevonási jogát bizonyítják a kivitelezői nyilatkozatok, továbbá az a tény, hogy a felperes beszerezte a számlakibocsátó cég cégkivonatát, alapító okiratát, valamint bankszámla szerződését. A felperes eljárása során kellő körültekintést tanúsított, melynek során mindent megtett annak érdekében, hogy eljárása jogszerű legyen és valós adóalannyal kössön szerződést. A felperes által gyakorolható adólevonási jogot nem befolyásolhatja olyan körülmény, amely a számlakibocsátónak róható fel, amelyre vevőként nem bírt ráhatással, így különösen az eladó adóbevallásának késedelmes teljesítése, a telephely engedély beszerzésének elmulasztása. Az általános forgalmi adó levonásának jogosultsága alátámasztása érdekében idézte az Európai Bíróság ezzel kapcsolatban kialakult gyakorlatát. 

[7]	Az alperes a felperesi kereset elutasítását indítványozta. 
Az elsőfokú ítélet
[8]	Az elsőfokú bíróság a felperes keresetét nem találta megalapozottnak.

[9]	Hangsúlyozta, hogy az alperes eleget az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (továbbiakban: Art.) 97. § (4)-(6) bekezdéseiben foglalt tényállás tisztázási kötelezettségének. A felperes nyilatkozatán túlmenően beszerezte az alvállalkozó ügyvezetőjének, megbízottjának nyilatkozatát. Elemezte a számlakibocsátó társaság bankszámla forgalmát, kitért a felperes által benyújtott dokumentumokra, így a vállalkozási szerződésekre, az ahhoz kapcsolódó iratokra, valamint az alvállalkozó és Cs. P. között létrejött megbízási szerződésre. Ekként a tényállást teljes körűen felderítette, a bizonyítékokat egyenként és összességében okszerűen mérlegelte. 

[10]	Kiemelte, hogy a társaság fő tevékenysége nem kapcsolódott a felperessel kötött vállalkozási szerződések tárgyához, így helytállóan tette meg az alperes azt a megállapítását, hogy a társaság az azokban foglalt munkákat személyi és tárgyi feltételek hiányában nem végezhette el. Ezt támasztja alá, hogy sem a cég ügyvezetője, sem a ténylegesen eljáró, saját bevallása szerint az esztergomi bazilika munkálatai során jelenlévő Cs. P. nem szolgált konkrét információval a számlákon feltüntetett gazdasági eseményekkel kapcsolatosan, így különösen a munkát végzők személyéről és a munkavégzés helyéről. Nem volt beazonosítható a munkát végző személyek kiléte, így az illetékes egészségbiztosítási pénztár, valamint a megrendelő cégek képviselőinek megkeresésére a tényállás további tisztázása szempontjából nem volt szükség, ez nem vezethetett az Art. 97. § (4)-(6) bekezdéseiben foglalt kötelezettség teljesítése hiányának megállapítására.

[11]	Hangsúlyozta azt is, hogy a felperessel kötött vállalkozási szerződések és azok mellékletei alapján olyan különleges szakértelemmel kellett rendelkezni a munkák elvégzésére, amellyel a kizárólag számítástechnikai tevékenységgel foglalkozó vállalkozás nem bírt. A számlakibocsátó bankszámla forgalmának adatai alapján az is rögzíthető, hogy a pénzösszegek a felperesi adózón kívül kizárólag két másik társaságtól kerültek átutalásra, mely összegeket Cs. P. minden egyes alkalommal a jóváírás napján készpénzben felvett, azokat nem utalták tovább. A felperessel kötött megállapodásokban kikötött vállalkozói díjak mértékéből következik az a megállapítás, hogy a cég a szerződés tárgyát képező munkákat nem végezhette el, hiszen az abban meghatározott feladatok teljesítésével felmerülő költségek a bankszámla jelentősebb forgalmát, illetőleg a számlaegyenleg nem kizárólag készpénzfelvétel útján történő megterhelését indokolták. 

[12]	Azt ugyan elismerte a bíróság, hogy az alperes helytelen megállapítást tett határozatában Cs. P. képviseleti jogosultságára vonatkozóan, azonban úgy ítélte meg, hogy az indokolás ezen része az alperesi határozat érdemére nézve nem bír relevanciával. 

[13]	Azt is hangsúlyozta, hogy a kapcsolódó vizsgálatok iratainak felperes részére történő átadása valóban nem történt meg, azonban azokat az alperes a per anyagává tette, ezzel eleget tett az Art. 100. § (4) bekezdésében foglalt kötelezettségének. A kapcsolódó vizsgálatok zártan kezelt iratanyagába a felperes jogi képviselője betekinthetett, így azok tartalmát részletesen megismerhette.
 
[14]	Elvetette a felperesnek azt a hivatkozását is, hogy a szerződés megkötése, teljesítése, valamint a számlák befogadása során kellő körültekintéssel járt el. E vonatkozásban az Európai Bíróság C-80/11 és C-142/11 számú egyesített ügyek ítéletének 60. pontján kívül a 3010/2015. NAV útmutató 75. pontjára is hivatkozva hangsúlyozta, hogy a társaság cégkivonatának, alapító okiratának, valamint bankszámla szerződésének ellenőrzése önmagában nem alapozta meg a felperes részéről a kellő körültekintés tanúsítását. Ugyanis megállapítást nyert, hogy a felperes a szerződéskötés, a munkák teljesítésének, továbbá az ellenérték kiegyenlítésének időpontjában nem győződött meg arról, hogy az alvállalkozó teljesíthette-e a vállalkozási szerződések tárgyát képező különleges szaktudást igénylő feladatokat. Így a felperes nem tett meg minden ésszerűen elvárható intézkedést az adókijátszás elkerülése érdekében. A felperes egy olyan társasággal kötött szerződést, amely cég bejegyzett tevékenységi köre között sem az építőiparhoz, sem a bútorgyártáshoz kapcsolódó tevékenység nem szerepel, ez megalapozza, hogy a felperesnek az üzleti életben elvárható szokásos gondossággal eljárva tudnia kellett arról, hogy az általa megkötött ügylet adókijátszást valósít meg. 

 A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem
[15]	A jogerős ítélet ellen a felperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet elsődlegesen a jogerős ítélet megváltoztatása, másodlagosan a jogerős ítélet megsemmisítése és új eljárás elrendelése érdekében. 

[16]	Álláspontja szerint az ítélet sérti a Pp. 221. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezéseket tekintettel arra, hogy a bíróság nem adott számot olyan, a keresetében szereplő körülményről, amely pl. magyarázza a speciális szakértelmet hiányoló alperesi állítást. Hangsúlyozta, hogy az alvállalkozó által elvállalt feladatokhoz nem volt szükség olyan speciális tudásanyagra, mint amelyet az alperes állít, mivel az asztalokra, padokra és a többi bútorra az jellemző, hogy hasábfákból és bútorlapokból készülnek, mely alkatrészeket bármely asztalosipari vállalkozás legyárt. Ugyanígy a gipszkartonozás, festés és a bútorok beépítése különösebb szakképesítés nélkül is elvégezhető volt. Kiemelte, hogy a felperes a helyszínre szállított anyagok minőségéről nap mint nap meggyőződött, ezzel kapcsolatban nem merült fel aggály. Fizetési kötelezettsége is csak az egyes teljesítések átvételét követően keletkezett, így kockázatot nem viselt. 

[17]	Semmilyen jogszabály nem írta elő a székhelyellenőrzést és a gyártás közbeni ellenőrzéseket, hiszen a munka ütemezése egy esetleges hibás teljesítés javítását is lehetővé tette. Hangsúlyozta, hogy a számlákat minden esetben valós adóalany állította ki, azok alakilag és tartalmilag is hiteles bizonylatok. A számlákon feltüntetett ellenérték kiegyenlítésére minden esetben banki átutalással került sor, minden vitatott számla alapját írásba foglalt és a felek képviseletére jogosított személyek által aláírt dokumentumok szolgálták. Az alperes és az ítélet által sem vitatottan a munkák elkészültek, a legyártott bútorok a helyszínen beszerelésre kerültek, valamint a felperes székhelyén elkészült az út és parkoló építése is.

[18]	Felülvizsgálati kérelmében elemezte a Mahagében-Dávid ügyben keletkezett bírósági döntést, továbbá utalt a Tóth ügyben hozott döntésre, melynek végkövetkeztetése az volt, hogy a hatóság az adólevonási jogot szűkítő jogértelmezési gyakorlata teljes egészében ellentétes az Európai Unió Bíróságának következetes és folytonos joggyakorlatával és számos ügyben hozott ítélet által megerősített explicit jogelvekkel. Hangsúlyozta, hogy az adólevonási jog csak azon objektív okok alapján tagadható meg, amelyről az adólevonási joggal élő, az adólevonáskor tisztában volt vagy tisztában kellett volna lennie. Objektív ok csak olyan ok lehet, amely bárki által hozzáférhető és a releváns körülményekből megismerhető. Fontos az a bírósági gyakorlati elvárás is, hogy az adóhatóságnak bizonyítani kell, hogy az adóalany ténylegesen tudott vagy tudnia kellett arról, hogy adócsalásban vett részt. Nem elég tehát azt megállapítani, hogy nem a számlát kibocsátó cég teljesítette a szolgáltatást, azt is bizonyítania kell objektív körülmények alapján, hogy az adózó tudott vagy tudnia kellett az adóelkerülésről. Ezt az ún. kellő körültekintés tesztjét elhagyni nem lehet. Ezzel összefüggésben kiemelte, hogy a felperes kifejezetten részletesen ellenőrizte gazdasági partnerét, annak valódiságáról és a nevében eljáró személy jogosultságáról meggyőződött, sem az azokban foglaltak alapján, sem az elvégzett munka körülményeiből nem következett, hogy bármilyen csalás történt volna. 

[19]	Az alperes szerint is megtörtént a vitatott számlákon feltüntetett adó bevallása a számlakiállító részéről, vagyis az sem tudható, hogy történt-e egyáltalán bármilyen csalás az ügyben. Arra is utalt, hogy az alvállalkozói cég ügyvezetőjét ugyan több alkalommal nyilatkoztatták, azonban nem állapítható meg, hogy a per tárgyát képező gazdasági eseményekkel kapcsolatos iratokról nyilatkozott úgy, hogy az azokon szereplő aláírás nem tőle származik. Kifogásolta, hogy az elsőfokú bíróság nem ismerte fel, hogy a Pp. 336/A. § (2) bekezdés alapján az alperes tartozott a tényállás valóságának igazolására, illetve az Art. 100. § (4) bekezdés megsértése nem reparálható akként, hogy a bíróság pótolja az ezzel kapcsolatos hiányosságokat. 

[20]	Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását indítványozta.

A Kúria döntése és jogi indokai
[21]	A felülvizsgálati kérelem alaptalan.

[22]	A Kúria kiemeli azt, hogy a felülvizsgálati eljárásban a jogerős ítéletet a felülvizsgálati kérelem keretei között és az ott megjelölt jogszabályok alapján vizsgálhatja felül (Pp. 275. § (2) bekezdése, BH 2002.490., KGD 2002.262.). A hivatkozott rendelkezésből kitűnően a felülvizsgálat a megelőző eljáráshoz kapcsolódó rendkívüli, korlátozottan igénybe vehető jogorvoslat. Jogorvoslati jellegéből következőleg funkciója a kérelmet előterjesztő által állított jogsérelem elbírálása és megalapozottsága esetén annak orvoslása.

[23]	Utal a Kúria arra, hogy az általános forgalmi adó levonásához való jog gyakorlása körében az Európai Unió Bírósága mélyreható, alapos, a részletekre kiterjedő joggyakorlatot alakított ki. Kimondta, hogy a jogbiztonság elve kötelezettséget is megfogalmaz minden adóalany számára annak érdekében, hogy az ügyleteik ne segítsenek másokat adókijátszáshoz. Ha az adóhatóság az ellenőrzés során objektív tényekkel bizonyítja, hogy az adózó tudott arról, hogy az általa adólevonási jog gyakorlására felhasznált számla fiktív, vagy a számla valótlanságáról azért nem tudott, mert elmulasztotta a terhére előírt ésszerű intézkedéseket, az adózót magát is, az adókijátszást elkövető személynek kell tekinteni. Ilyen esetben az adóhatóság jogosult arra, hogy megfossza őt az adólevonás jogától (C-439/04. és C-440/04. számú egyesített ügyek, Kittel ügy).

[24]	A C-80/11. és C-142/11. számú egyesített ügyekben (Mahagében-Dávid ügy), illetve a C-324/11. számú ügyben (Tóth ügy) az EUB szintén hangsúlyozta, hogy a nemzeti hatóságoknak és bíróságoknak meg kell tagadniuk az adólevonás jogát biztosító előnyt, ha objektív körülmények alapján megállapítható, hogy e jogra csalárd módon vagy visszaélésszerűen hivatkoztak. Ugyanezen ítélet 54. pontjában az EUB megerősítette a C-409/04. számú Teleos és társai ügyben már kimondott értelmezését, mely szerint nem ellentétes az uniós joggal, ha azt követelik meg a gazdasági szereplőktől, hogy tegyenek meg minden tőlük ésszerűen elvárható intézkedést annak érdekében, hogy az általuk teljesítendő ügylet ne vezessen adókijátszáshoz. Az ésszerűen elvárható intézkedések köre pedig az adott ügy körülményeitől függ, melynek elbírálása a nemzeti bíróság feladata. (C-277/14. 51. pont)

[25]	Az ésszerű és az adózótól elvárható intézkedések körébe a Kúria jogi álláspontja szerint beletartozik minden olyan intézkedés, amely a számlakibocsátó működési körülményeivel, képviseletével, teljesítési képességével kapcsolatos. Különös jelentőséggel bír ez akkor, mikor a felperessel szerződött Kft. tevékenységi körei között nem került feltüntetésre a szerződésben vállalt, de még annak megfelelő, vagy hasonló tevékenység sem, sőt attól lényeges eltérő más szakmai ismeretet igénylő tevékenységi kör szerepel. Ehhez járult még az is, hogy a felperesi képviselő de még a Kft. nevében eljáró személy sem tud pontos információkkal szolgálni a teljesítésben közreműködő személyekről. Nem ért egyet a Kúria azzal a felperesi érveléssel, hogy az elvállalt munka nem igényelt speciális szakmai felkészültséget. A felek között létrejött szerződések tartalmából kitűnően nem segédmunkára, hanem olyan szakipari munkára vállalkozott a Kft. melyhez valamilyen minimális szintű asztalosipari, kőművesi képzettség szükségeltetett. A perbeli ügyben a rendelkezésre álló iratok alapján az állapítható meg, hogy a felperes - a Pp. 164.§ (1) bekezdése alapján eljárva - a peres eljárás során sem bizonyította az ésszerű intézkedések megtételét.

[26]	A Kúria megítélése szerint az adóhatóság bizonyította az adólevonási jog megtagadására szolgáló objektív tényeket és az elsőfokú bíróság azokat elégségesnek fogadta el. A fentebb részletezett szakmai hiányosságon túl jogszerűen mutatott rá a vállalkozói díj kifizetésével, felvételével, a bankszámla forgalommal (költség- hiány) kapcsolatos anomáliákra. Az elsőfokú bíróság teljesítette indokolási kötelezettségét is, ezért ítélete megfelel a Pp. 206. § (1) bekezdésében, 221. § (1) bekezdésében foglaltaknak. A Kúria osztja az elsőfokú bíróság jogi álláspontját, amely helytálló ténybeli és jogkövetkeztetéseket rögzít és összhangban áll a jogvita eldöntésére irányadó nemzeti és közösségi anyagi jogszabályi rendelkezésekkel, továbbá az e tárgyban követett nemzeti és közösségi joggyakorlattal (Áfa tv. 120. § a) pontja, 127. § (1) bekezdés a) pontja, irányelv 167. és 168. cikkei, C-277/14.).

[27]	A Kúria a Kfv.III.35.128/2013/7., Kfv.I.35.100/2015/5. és Kfv.I.35.360/2015/6. számú ítéleteiben megtestesülő egységes bírói gyakorlat szerint a közigazgatási szerv csak akkor köteles a tényállás valóságának bizonyítására, ha tényállás-megállapítási kötelezettségének nem tett eleget. A Pp. 336/A. § (2) bekezdése alapján a bizonyítás teher csak akkor fordul meg, ha a felperes a perben azt bizonyítja - és nem csak állítja -, hogy az alperes a tényállás-tisztázási kötelezettségét nem teljesítette. Ezt pedig a felperes a perben nem bizonyította.

[28]	Az Art. 100. § (3) bekezdése szerint az adózónak joga van az ellenőrzés során keletkezett iratokba betekinteni, a megállapításokkal kapcsolatban felvilágosítást kérni, azokra észrevételt tenni, bizonyítás indítványokat előterjeszteni, a jegyzőkönyvet megismerni, és a jegyzőkönyv átadását, kézbesítését követő 15 napon belül észrevételt tenni. A 100. § (4) bekezdése alapján, ha az adóhatóság a vizsgálat megállapításait más adózónál végzett kapcsolódó vizsgálat eredményével támasztja alá, az erről szóló jegyzőkönyvnek, illetőleg határozatnak az adózót érintő részét az adózóval részletesen ismertetni kell. Alaptalanul kifogásolta a felperes ennek elmaradását, hiszen a jegyzőkönyv és a határozat is rögzíti,- mely a perben igazolást is nyert a zártan kezelt iratok benyújtásával-, hogy a Kft.- tekintetében kapcsolódó vizsgálat lefolytatására nem került sor, mert a Kft. iratanyagai annak eladása folytán nem álltak rendelkezésre. A Kúria szerint a felperesi előadással ellentétben a felperes iratbetekintési joga nem volt korlátozott, minden olyan - releváns - iratot megismerhetett, amelyre az alperes a tényállást alapította. A perben a más gazdasági társaságoknál elvégzett kapcsolódó iratanyag csatolásra került, azokat a felperes megismerhette és nem hivatkozott ebben szereplő olyan bizonyítékra melynek értékelése az alperes vagy bíróság részéről elmaradt volna.

[29]	A fentiekre figyelemmel a Kúria a Pp. 275. § (3) bekezdését alkalmazva a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta, mert az nem sérti a felülvizsgálati kérelemben megjelölt jogszabályhelyeket.

A döntés elvi tartalma
[30]	Az ésszerűen elvárható intézkedések köre az adott ügy körülményeitől függ, melynek elbírálása az eljáró bíróság feladata.

Záró rész
[31]	A pervesztes felperes a Pp. 78. § (1) bekezdésére figyelemmel köteles az alperes részére felülvizsgálati eljárási költség megfizetésére. Ennek összegszerűsége megállapítása során a felülvizsgálati bíróság figyelemmel volt az alperesi ellenkérelem terjedelmére is.

[32]	A feljegyzett felülvizsgálati eljárási illetéket szintén a felperesnek kell megfizetnie a költségmentesség alkalmazásáról szóló 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése szerint. A felülvizsgálati eljárási illeték összegszerűségét az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 50. § (1) bekezdése határozza meg.

[33]	A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a felperes kérelme alapján tárgyaláson bírálta el.
Budapest, 2017. november 23.
dr. Hajnal Péter sk. a tanács elnöke, dr. Heinemann Csilla sk. előadó bíró, dr. Tóth Kincső sk. bíró