A Kúria
mint fellebbviteli bíróság
í t é l e t e 

Az ügy száma: Kf.IV.38.098/2018/10.
	
A tanács tagjai: Dr. Patyi András a tanács elnöke, Dr. Dobó Viola előadó bíró, 
. Varga Eszter bíró	
	
A felperes: felperes neve 

A felperes képviselője: Hajdu, Radnai és társai Ügyvédi Iroda         Eljáró ügyvéd: dr. Németh Viktória

Az alperes: alperes neve

Az alperes képviselője: dr. Gregor Katalin kamarai jogtanácsos
	
A per tárgya: esélyegyenlőségi ügyben hozott határozat elleni fellebbezés
	
A fellebbezést benyújtó fél: felperes
	
A felülvizsgálni kért jogerős határozat: Fővárosi Törvényszék mint elsőfokú bíróság 102.K.700. 472/2018/15. számú ítélete 
Rendelkező rész 
A Kúria 

- 	a Fővárosi Törvényszék mint elsőfokú bíróság 102.K.700. 472/2018/15. számú ítéletét helybenhagyja;

- 	kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az államnak felhívásra 40 000 (negyvenezer) forint fellebbezési illetéket.
Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.
I n d o k o l á s
A felülvizsgálat alapjául szolgáló tényállás
[1]	A felperes mint munkáltató és a perben nem álló Ny. K-val (a továbbiakban: kérelmező) 2016. július 18-án határozatlan idejű munkaszerződést kötött, amely szerint a felperes a kérelmezőt raktárosi munkakörben foglalkoztatja. A felperes 2017. augusztus 7-én azonnali hatályú felmondással megszüntette a kérelmező munkaviszonyát munkaviszonyból eredő lényeges kötelezettség súlyos megszegése miatt. Felperes az azonnali hatályú felmondást azzal indokolta, hogy a kérelmező a keresőképtelenség időtartamát követő napokon köteles lett volna munkavégzésének helyén munkavégzés céljából a munkáltató rendelkezésére állni. Ezen kötelezettségét a kérelmező súlyosan megszegte, amikor 2017. július 26-27-én munkavégzés céljából nem jelentkezett a munkáltatónál anélkül, hogy erről munkáltatóját előzetesen tájékoztatta volna. A munkáltató telefonon próbálta kérelmezővel felvenni a kapcsolatot, de sikertelenül. A felmondás rögzítette továbbá, hogy mindezeket követően a kérelmező egy szöveges üzenetben (SMS-ben) tájékoztatta a munkáltatót arról, hogy a tárgybeli és az azt követő héten szabadságon lesz. A felmondás tartalmazta azt is, hogy a szabadságot a munkáltató adja ki, és a munkavállaló csupán arra jogosult, hogy évente 7 nap vonatkozásában igényét 15 nappal a szabadság kezdete előtt a munkáltatónál bejelentse, ezt azonban a kérelmező elmulasztotta.

[2]	A kérelmező panaszt terjesztett elő az alperesnél. Álláspontja szerint a munkaviszony megszüntetésének valós indoka a várandóssága volt, ezáltal őt hátrányos megkülönböztetés érte. Hangsúlyozta, hogy a munkáltatói intézkedésre bejelentését követő néhány nap elteltével került sor. Állítása szerint nem volt engedély és előzetes értesítés nélkül távol a munkától. A cégvezetővel egyeztetett, aki szabadságot engedélyezett számára, melynek elfogadott módja volt az SMS a korábban kialakult gyakorlat alapján. Utalt arra, hogy a cég tulajdonosa a terhessége bejelentését követően javaslatot tett munkaviszonyának közös megegyezéssel történő megszüntetésére, amit nem fogadott el. Ezt követően ígéretet kapott arra, hogy könnyített munkát fognak biztosítani a számára, mivel munkavégzésének helye egy 3 fokra hűtött raktár volt, ahol sokat kellett emelnie. Ez azonban nem valósult meg.

[3]	Az alperes a 2018. január 30-án kelt EBH/180/1/2018. számú határozatával megállapította, hogy a felperes a kérelmezővel szemben anyaságával összefüggésben közvetlen hátrányos megkülönböztetést alkalmazott és megsértette az egyenlő bánásmód követelményét, amikor a kérelmező munkaviszonyát a terhessége bejelentését követően azonnali hatályú felmondással megszüntette. Megtiltotta a jogsértő magatartás jövőbeli tanúsítását és elrendelte a jogsértést megállapító jogerős határozat nyilvános közzétételét, továbbá a felperessel szemben 1 000 000  forint bírságot szabott ki. A határozat indokolása szerint a kérelmező az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. évi CXXV. törvény (a továbbiakban: Ebktv.) 19. § (1) bekezdésében írtak szerint bizonyította az Ebktv. 8. § l) pontja szerinti védett tulajdonságát, az őt ért hátrányt és a kettő közötti okozati összefüggést. Ezzel szemben a felperes kimentése nem volt eredményes, mert nem tudta igazolni, hogy nem volt oksági kapcsolat a kérelmező anyasága és a munkáltatói intézkedés között. A Munka Törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény (a továbbiakban: Mt.) 78. § (1) bekezdése felhívásával kifejtette, hogy a felperes azt sem támasztotta alá hitelt érdemlően, hogy a kérelmező távolmaradását értékelte olyan súlyú kötelezettségszegésként, ami valós alapot szolgáltatott volna az azonnali hatályú felmondásra. Megállapította, hogy a kérelmező a becsatolt SMS üzenetekkel cáfolta azt a felperesi tényállítást, hogy 2017. július 26-án és 27-én nem értesítette a munkáltatóját az előzetes távolmaradásáról és annak okáról. Az alperes határozatában azt is rögzítette, hogy a kérelmező munkaszerződésének megfelelően járt el, melynek VI. fejezet 8. pontja szerint a munkavállalónak betegség, illetve egyéb ok miatt előre nem látható távollétéről munkahelyi felettesét 6 órán belül kellett értesítenie. A kérelmező bizonyítani tudta azt is, hogy eljárása megfelelt a felperesnél kialakult szabadság kiadási gyakorlatnak, az igazolatlan távollétet nem eredményezett. A felperes ügyvezetője tárgyalási nyilatkozatában elismerte, hogy a kérelmező munkaviszonyának megszüntetése „nem a 2017. július 26-27-ei távollétén múlott", mely kijelentésével maga ismerte el, hogy a munkaviszonyt megszüntető felperesi nyilatkozat nem valós indokon alapul.
A kereseti kérelem és az alperes védekezése
[4]	A felperes keresete szerint az alperes határozata sérti az Ebktv. 14. § (1) bekezdés a) pontját, valamint az Mt. 285. § (1) bekezdését, mert az alperesnek nem volt hatásköre a felmondás jogellenességének megállapítására és annak vizsgálatára, hogy a munkáltatói intézkedés megfelelt az Mt. 78. §-ában írtaknak. Vitatta az alperes azon megállapítását, hogy eljárásban nem tett eleget az Ebktv. 19. § (2) bekezdésében előírt bizonyítási kötelezettségének. Az alperes a bizonyítékokat okszerűtlenül értékelte, és azokból téves következtetést vont le. A határozatban megállapított tényállás téves, ezáltal az alperes eljárása sérti a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 50. §-ában foglalt rendelkezéseket.

[5]	Álláspontja szerint kellően alátámasztotta, hogy a felmondás valós indokon alapult. Nem volt a kérelmezőnek egyértelmű szabadságigénye, mert rosszullétére hivatkozással kérte távolmaradás engedélyezését, de orvosi igazolás hiányában távolléte betegszabadságnak nem tekinthető. Amennyiben rendes szabadságigényét kívánta előterjeszteni, az nem felelt meg az Mt. rendelkezéseinek. A kérelmező igényét az engedélyezés tekintetében döntési jogkörrel rendelkező ügyvezető nem hagyta jóvá. 

[6]	Okirati bizonyíték hiányában tévesen állapította meg az alperes azt is, hogy a felperes előtt ismert volt a kérelmező várandóssága. Az alperes az Ebktv. 8. §-ában és 19. §-ában foglalt rendelkezések megsértésével tévesen vonta le azt a következtetést, hogy a kérelmező valószínűsítette a védett tulajdonság és a hátrány közötti oksági kapcsolat meglétét. Hivatkozása szerint az alperes nem tisztázta, hogy kik lennének az összehasonlítható helyzetben lévő csoportok tagjai, akikkel szemben a kérelmezőt a felperes hátrányosan megkülönböztette. Utalt ezzel összefüggésben a Legfelsőbb Bíróság Kfv.II.37.053/2010/8. számú ítéletére és az EBH. 2010. 2272. számú eseti döntésre. 
[7]	Az Ebktv. 15/B. §-át is megsértette az alperes, amikor a közigazgatási eljárást nem függesztette fel Győri Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság előtt 13.M.397/2017. számon folyamatban lévő munkaügyi perre tekintettel.

[8]	A fenti indokok alapján a felperes elsődlegesen az alperes határozatának megváltoztatását, a kérelem elutasítását és a bírság kiszabásának mellőzését kérte. Másodlagosan kérte a határozat megsemmisítését, harmadlagosan a megsemmisítés mellett az alperes új eljárás lefolytatására és új határozat hozatalára utasítását.

[9]	Az alperes védiratában fenntartva határozatának indokait, a kereset elutasítását kérte. Hangsúlyozta, hogy nem állapította meg a munkáltatói intézkedés jogellenességét. A bizonyítékok okszerű mérlegelésével vonta le azt a következtetést, hogy a kérelmező távolmaradása nem nem minősült igazolatlannak. A közvetlen hátrányos megkülönböztetés megállapításához nem szükséges a terhesség orvos iratokkal történő bizonyítása és az összehasonlítható csoport hiánya sem zárja ki a jogsértés megállapíthatóságát. Az Ebktv. 19. § (1) és (2) bekezdéseit a 24/2015. számú munkaügyi elvi határozat akként értelmezte, hogy a kérelmezőnek elegendő valószínűsítenie az őt ért hátrányt és hogy védett tulajdonsággal rendelkezik.

[10]	A kérelmező a perbe érdekeltként nem kívánt belépni.
Az elsőfokú bíróság ítélete
[11]	A Fővárosi Törvényszék mint elsőfokú bíróság a 102.K.700.472/2018/15. számú ítéletével a felperes keresetét elutasította.
[12]	Megállapította, hogy az alperes az Ebktv. 14. § (1) bekezdés a) pontja alapján folytatott le vizsgálatot annak megállapítására, hogy megsértették-e az egyenlő bánásmód követelményét. A felperes Ebktv. 19. § (2) bekezdése szerinti kimentése nem vezetett eredményre, mert nem nyert bizonyítást, hogy az azonnali hatályú felmondásában megjelölt indok valós volt és a felmondás nem a kérelmező védett tulajdonságával függ össze. A felmondás jogszerűsége kérdésében az alperes nem foglalt állást. Utalt a törvényszék arra, hogy ugyanazon tényállás egyszerre több hatósági, illetve több bíróság hatáskörébe tartozó eljárás megindítását is megalapozhatja. Kiemelte, hogy az alperes eljárásában a bizonyítás az Ebktv. 19. § (1) bekezdése speciális szabályán alapul, így a kérelmezőnek kell a jogsértést valószínűsítenie, melynek megtörténte esetén ugyanezen § (2) bekezdése alapján a panaszoltnak kell igazolnia, hogy nem sértette meg az egyenlő bánásmód követelményét. Álláspontja szerint a hatóság által megállapított tényállás a bizonyítékok okszerű mérlegelésén alapul. A kérelmező által becsatolt okirati bizonyítékok alátámasztották a szabadság igénylésének és elfogadásának felperesi munkáltatónál kialakult gyakorlatát, melynek a kérelmező eljárása a felmondással érintett mindkét munkanap tekintetében megfelelt, így távolléte nem tekinthető igazolatlannak. A felperes az Ebktv. 19. § (2) bekezdése alapján nem bizonyította, hogy az azonnali hatályú felmondás indoka valós volt.
[13]	A törvényszék továbbá rámutatott, hogy a közvetlen hátrányos megkülönböztetés esetén a tényállás akkor is megvalósulhat, ha nincs összehasonlítható helyzetben lévő csoport, azonban ha lenne, a sérelmet szenvedett feltételezhetően hátrányos helyzetbe került volna hozzájuk képest. A jogsértés megállapításának nem feltétele a védett tulajdonság okirati bizonyítása, elegendő annak ténye, hogy az a jogsértő előtt ismert volt. Felperes sem a közigazgatási sem a peres eljárásban nem vitatta, hogy tudomással bírt a munkavállaló várandósságáról, mindössze azt állította, hogy annak igazolása nem történt meg.
[14]	A törvényszék a per felfüggesztésére irányuló felperesi kérelmet mellőzte, figyelemmel arra, hogy a Győri Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság tájékoztatása szerint a folyamatban lévő perben a felperes az egyenlő bánásmód sérelmére nem hivatkozott.
A fellebbezés és fellebbezési ellenkérelem
[15]	A Fővárosi Törvényszék ítélete ellen a felperes nyújtott be fellebbezést, elsődlegesen az ítélet megváltoztatását kérte akként, hogy a Kúria mellőzze a felperesi jogsértés megállapítását. Másodlagosan kérte az ítélet megváltoztatását és az alperes határozatának megsemmisítését, harmadlagosan a határozat megsemmisítését és az alperes új eljárás lefolytatására és új határozat hozatalára kötelezését.

[16]	A felperes álláspontja szerint a jogerős ítélet sérti az Ebktv. 8. §-át, 14. § (1) bekezdés a) pontját, 19. § (2) bekezdését, az Mt. 64. § (2) bekezdését, 285. § (1) bekezdését, továbbá a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Pp.) 279. §-át és a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (a továbbiakban: Ket.) 32. §-át.

[17]	Kifejtette a felperes, hogy bizonyítási kötelezettsége az Ebktv. 19. § (2) bekezdése alapján nem terjedt ki a felmondás valóságának bizonyítására, ennek megfelelően az alperes vizsgálati köre sem terjed ki az Ebktv. 14. § (1) bekezdése a) pontja alapján a felmondás valóságának vizsgálatára, mert arról kizárólag a munkaügyi bíróság a munkaügyi per szabályai szerint jogosult dönteni.

[18]	Nem volt jogosult az alperes a munkaviszony jogellenes megszüntetését elbírálni, ezen döntésére alapozva nem állapíthatja meg a felperes oldalán az egyenlő bánásmód követelményének megsértését, ennélfogva a határozatot felülvizsgáló bíróság sem állapíthatta volna meg jogszerűen, hogy az alperes határozata azért nem jogszabálysértő, mert a felperes nem bizonyította a felmondás indokának valóságát. Az Ebktv. 19. § (2) bekezdése alapján azt volt köteles bizonyítani, hogy az egyenlő bánásmód követelményét megtartotta, azaz nem a kérelmező védett tulajdonsága vagy más ok vezetett a munkaviszony megszüntetésére, mely bizonyítási kötelezettségének sikerrel eleget tett. Jogszabálysértő a felperes szerint a jogerős ítélet azon megállapítása, hogy a felmondás indokolásának valóságát külön jogosult vizsgálni a bíróság munkaügyi perben és külön jogosult vizsgálni az alperesi hatóság.

[19]	Kifejtette a felperes, hogy az Ebktv. 19. § (2) bekezdésébe ütközik a jogerős ítélet azon megállapítása, amely szerint a felperes nem bizonyította, hogy az azonnali hatályú felmondás indoka valós volt. A bizonyítási kötelezettség e körben nem terhelte, ez ugyanis az Mt. 64. § (2) bekezdése szerint az Mt. 285. §-a szerinti munkaügyi perben képezi a munkáltatói bizonyítási kötelezettség tárgyát. A felperesnek a perben azt kellett igazolnia, hogy a munkáltató intézkedése során megtartotta az egyenlő bánásmód követelményét. Kiemelte, hogy az Ebktv. 19. § (2) bekezdése és az Mt. 64. § (2) bekezdése szerinti bizonyítási kötelezettség vizsgálatára eltérő eljárási szabályok esetén kerül sor. A felmondás valóságának megdőléséből nem következik automatikusan, hogy megállapítható az egyenlő bánásmód követelményének megsértése. A felmondásban rögzített tényállás bármely munkavállaló tekintetében alapul szolgálhat a munkaviszony azonnali hatállyal történő megszüntetéséhez függetlenül attól, hogy rendelkezik-e a munkavállaló bármilyen védett tulajdonsággal. A felperes okiratokkal és tanúvallomása is bizonyította, hogy a munkaviszony megszüntetésének indoka a kérelmező mulasztása volt, így okszerűtlen a jogerős ítélet azon következtetése, hogy a felperes nem tudta bizonyítani az egyenlő bánásmód követelményének megtartását.

[20]	A felperes következetes bírói gyakorlatra hivatkozással előadta, hogy a kérelmezőnek azt is valószínűsítenie kell, hogy a védett tulajdonsága miatt, azzal okozati összefüggésben érte hátrány. A kérelmező e kötelezettségének az alperes eljárásában nem tett eleget. Az oksági kapcsolat valószínűsítésén túlmenően az egyenlő bánásmód követelményének a megsértése csak akkor állapítható meg, ha a kérelmező azt is megnevezi, hogy kik lennének annak az összehasonlítható helyzetben levő csoportnak tagjai, akikkel szemben őt a felperes hátrányosan megkülönböztette. E tekintetben a felperes szerint nem releváns a hipotetikus összehasonlítható helyzetben lévő személy kérdése, mivel alperes a határozatában nem erre hivatkozott, és kizárólag a kérelmező tanúsított olyan magatartást, akivel szemben munkáltatóként ezen szankciót alkalmazta. Ennek következtében a kérdés jelen bírósági felülvizsgálat tárgya sem lehet. Az ítélet mindössze ennek elméleti lehetőségét rögzíti anélkül, hogy a bíróság erre nézve bizonyítási eljárást folytatott volna le és indokát adta volna ítéletében, hogy milyen tényeket mérlegelt, amikor összehasonlítható csoport hiányában is megállapíthatónak találta az egyenlő bánásmód követelménye megsértését. Az eljáró bíróság ezzel megsértette az Ebktv. 8. § (1) bekezdését.

[21]	Álláspontja szerint tévesen állapította meg a bíróság, hogy a per felfüggesztése azért szükségtelen, mert a kérelmező a munkaügyi perben nem hivatkozott az egyenlő bánásmód követelményének megsértésére. A perben okirattal igazolta, hogy a folyamatban lévő munkaügyi per felperese módosította keresetét és kiterjesztette azt az egyenlő bánásmód megsértésére. A felperesi álláspont szerint nem lenne jogszerű egy olyan jogi helyzet, amelyben azonos tényállást és jogkérdést a bíróságok eltérően ítélnék meg, ezért jelen eljárás felfüggesztésének van helye a munkaügyi jogvita jogerős elbírálásáig.

[22]	A felperes 2019. május 10-én becsatolta a Győri Törvényszék 2.Mf.20. 354/2018/13. számú jogerős ítéletét és kérte annak új bizonyítékként történő figyelembevételét annak igazolása körében, hogy nem sértette meg az egyenlő bánásmód követelményét a munkáltatói felmondása során.
Az alperes fellebbezési ellenkérelmében a fellebbezéssel támadott ítélet helybenhagyását kérte annak helyes indokai alapján.
A Kúria döntése és jogi indokai

[23]	A fellebbezés nem megalapozott.

[24]	A Kúriának mint másodfokú bíróságnak a fellebbezés elbírálása során arról kell döntenie, hogy az elsőfokú bíróság a kereseti kérelem tárgyában az anyagi- és az eljárási jogszabályok helyes alkalmazásával jogszerű döntést hozott-e. Ezt a Kp. 108. § (1) bekezdése alapján a fellebbezés és a csatlakozó fellebbezés által kért körben vizsgálhatja felül.

[25]	A Kúria megállapította, hogy az eljáró törvényszék a szükségeshez képest feltárta és megfelelő alapossággal rögzítette ítéletének indokolásában az ügyben irányadó tényállást. A bizonyítékokat a Kp. 78. § (2) bekezdésében foglaltak szerint egyenként és összességükben, a megelőző eljárásban megállapított tényállással összevetve értékelte, valamint az ide vonatkozó jogszabályok helyes értelmezésével és alkalmazásával jutott arra a következtetésre, hogy az alperes határozata mindenben megfelel az Ebktv. irányadó rendelkezéseinek. Az alperes az eljárását az Ebktv. szerint, az abban rögzített szabályrendszernek megfelelően folytatta le, melynek során alapvető jelentőséggel az Ebktv. 19. § (1) és (2) bekezdése bírt.

[26]	A törvényszék ítélete helytállóan rögzítette, hogy az egyenlő bánásmód megsértése miatt indított eljárásokban az Ebktv. 19. § (1) bekezdése alapján a sérelmet szenvedett félnek mindössze valószínűsítenie kell, hogy hátrány érte és a jogsértéskor rendelkezett az Ebktv. 8. §-ában meghatározott valamely védett tulajdonsággal. Az Ebktv. hivatkozott rendelkezése nem várja el az összehasonlítható helyzetben lévő személy/csoport megjelölését. Ez a kérelmező részéről annak valószínűsítését jelentette, hogy munkaviszonyát a felperes megszüntette és erre terhessége (Ebktv. 8. § l.) pont) miatt került sor. A Kúria álláspontja szerint a kérelmező ezen valószínűsítési kötelezettségének maradéktalanul eleget tett, az alperes felé intézett kérelem ezen tartami elemeket úgy, ahogy azt a jogszabály is előírja, konjunktív módon tartalmazta. A törvény nem írja elő az igényérvényesítő (munkavállaló) számára a hátrány és a védett tulajdonság közötti okozati összefüggés bizonyítását, illetve valószínűsítését. Ezt követően - mivel ennek valószínűsítése megtörtént - a felperest terhelte annak bizonyítása, hogy a valószínűsített körülmények nem álltak fenn vagy megtartotta az egyenlő bánásmód követelményét, illetve nem volt köteles azt megtartani. Az egyenlő bánásmód megsértése esetén érvényesülő kimentéses bizonyítás alapján a munkáltató kötelezettsége bizonyítani, hogy hiányzik az okozati összefüggés a hátrány és a védett tulajdonság között, azaz megtartotta az Ebktv. és az Mt. vonatkozó előírásait, vagy azt nem volt köteles megtartani. (EBH.2018. K.23., EBH.2015. M.24.,)

[27]	A Kúria megállapította, hogy az Ebktv. 19. § (2) bekezdés a) pontja szerinti bizonyítás eredményre nem vezethetett, ilyen irányban bizonyítási cselekmény a felperes részéről nem is történt. Az alperesi eljárásban a b) pont tekintetében terhelte a felperest annak bizonyítása, hogy az egyenlő bánásmód követelményét megtartotta, illetve az adott jogviszony tekintetében nem volt köteles megtartani, illetve az azonnali hatályú felmondásra nem a kérelmező védett tulajdonságával összefüggésben került sor. Ennek kapcsán vizsgálta az alperes és a törvényszék, hogy a felmondásban rögzített indokok valós alapot szolgáltathattak-e a súlyos hátrányt okozó munkáltatói intézkedésre. Ezen túlmenően maga a felperes sem hivatkozott az egyenlő bánásmód követelménye megtartását igazoló egyéb tényre, körülményre, illetve nem tárt olyan bizonyítékot a hatóság elé, amelynek vizsgálata ellentétes következtetések levonására vezethetett volna, holott e körben nem a kérelmezőt, hanem a felperest terhelte a bizonyítás. A törvényszék ezzel összefüggésben a Kp. 78. § (2) bekezdése alapján alkalmazandó Pp. 279. §-át nem sértette meg, mert a rendelkezésre álló valamennyi bizonyíték okszerű értékelése alapján állapította meg, hogy az alperesi határozat szerinti jogsértés megvalósult. A felmondás jogszerűsége kérdésében sem az alperesi határozat, sem az ítélet indokolása nem tartalmaz megállapítást, ezért az Mt. 64. § (2) bekezdése megsértésére történő fellebbezési hivatkozás nem foghat helyt. 

[28]	A felperes érvelése mindössze annyiban fogadható el, hogy az Ebktv. 8. § l) pontja szerinti törvényi tényállás [„közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül az olyan rendelkezés, amelynek eredményeként egy személy vagy csoport valós vagy vélt anyasága (terhessége) vagy apasága miatt részesül kedvezőtlenebb bánásmódban, mint amelyben más, összehasonlítható helyzetben levő személy vagy csoport részesül, részesült vagy részesülne"] eleme az is, hogy létezzen olyan személy vagy csoport, akikhez képest a kérelmezőt diszkrimináció érte. Ellenben megállapítható, hogy a törvényszöveg "részesülne" fordulata alapján ez akkor is megvalósulhat, ha nincs összehasonlítható helyzetben lévő csoport, mert ha lenne, feltételezhetően a kérelmező hozzájuk képest hátrányos helyzetbe került volna. (hipotetikus összehasonlítható helyzetben levő személy). Ezzel összefüggésben a munkáltató kimentése attól még nem tekinthető sikeresnek, ha bizonyítani tudja az eljárásban, hogy összehasonlítható helyzet nem állt fenn, mert azt is igazolni kell, hogy a munkáltatói intézkedésre nem a munkavállalója védett tulajdonsága okán került sor. Ezen utóbbi tekintetében a felperes az alperes előtti eljárásban - a fent kifejtettek szerint- nem tudott eleget tenni. Erre figyelemmel nincs jelentősége, hogy az összehasonlítható helyzetben lévő személyek kérdésére az alperes nem tér ki a határozatban, az erre vonatkozó részletes indokolás hiánya az érdemi döntésre ugyanis kihatással nem volt. A törvényszék ezért nem tévedett, amikor ítéletében nem állapította meg az alperes terhére az Ebktv. 8. § megsértését.

[29]	A Kúria álláspontja szerint a fellebbezés benyújtását követően új bizonyítékként csatolt Győri Törvényszék 2019. február 27-én meghozott 2.Mf.20.354/2018/13. számú ítélete sem eredményezhet a felperesre kedvezőbb ítélet meghozatalát az alábbiak miatt:

[30]	Az Ebtv. 15/B. § (1) bekezdése előírja, hogy "[h]a az egyenlő bánásmód követelményének megsértése miatt a jogsérelmet szenvedett fél vagy a közérdekű igényérvényesítésre jogosult bíróság előtt eljárást indított, a hatóság vagy a 15. § (1) bekezdés b) pontjában meghatározott más közigazgatási szerv az eljárását az ügy jogerős elbírálásáig felfüggeszti és az erről hozott végzést közli a bírósággal." Az alperes e törvényi rendelkezés betartásával járt el, az eljáró bíróságot megkereste, de annak tájékoztatásában foglaltak alapján az eljárását felfüggesztenie nem kellett, tehát terhére az Ebtv. 15/B. § (1) bekezdésébe ütköző eljárás nem volt megállapítható.

[31]	A bírósági eljárás jogerős befejezését követően a felfüggesztett hatósági eljárást le kell folytatni. Az Ebtv. 15/B. § (3) bekezdése értelmében a hatóság ugyanazon törvénysértés tekintetében a bíróság határozatának kézhezvételét követően az abban megállapított tényállást alapul véve jár el. Jelen ügyben megállapítható, hogy a munkaügyi perben hozott jogerős ítélet az alperes határozatában foglaltaktól eltérő tényállást nem tartalmaz, ilyenre a fellebbezés sem hivatkozik. A közigazgatási cselekmény törvényességéről a közigazgatási perben eljáró bíróság a Kp. 85. § (2) bekezdése értelmében a határozat meghozatalakor fennálló tények alapján dönt, e körben a munkaügyi perben hozott ítélet a Kp. 85 § (6) és (7) bekezdése alapján nem köti. Az alperes eljárásában ugyanis speciális bizonyítási teher érvényesül. (EBD2019. K.2.)

[32]	A Kúria ellenben észlelte, hogy a per felfüggesztése kapcsán tett ítéleti megállapítás hiányos és részben téves, mivel a per folyamán - a felek nyilatkozataiból -  a törvényszék előtt ismert volt, hogy időközben a kérelmező (a per felperese) keresetkiterjesztése folytán a munkaügyi per tárgyává vált az egyenlő bánásmód követelményének megsértése, ezért a Kp. 32. § utaló rendelkezése alapján irányadó Pp. 123. § (2) bekezdése nem zárta ki az eljárás felfüggesztését.

[33]	Mindkét két ügy tárgya részben ugyanazon jogsértés vizsgálata volt, így az azonnali hatályú felmondás jogellenességével összefüggésben megállapított tényállás, mint jelen per előkérdése indokolttá tette volna a per felfüggesztését. E vonatkozásban a Kúria az ítélet indokolását helyesbíti. Figyelemmel azonban arra, hogy időközben a munkaügyi per jogerősen befejeződött, és az abban hozott ítéleti döntés - a már kifejtettek szerint - jelen perben kedvezőbb döntés meghozatalát a felperesre nézve nem eredményezhetett volna, ezen eljárási jogszabálysértés a bírósági eljárásban az ügy érdemi elbírálására nem hatott ki.

Az döntés elvi tartalma

[34]	Az egyenlő bánásmód megsértése miatt indult eljárásokban hozott közigazgatási cselekmény törvényességéről a közigazgatási perben eljáró bíróság az Ebktv. rendelkezései alapján jogosult dönteni, ennek során ugyanezen igény érvényesítése iránt indított munkaügyi perben hozott jogerős ítélet jogi minősítése a Kp. 85 § (6) és (7) bekezdése alapján nem köti. 

Záró rész
[35]	A Kúria a fellebbezést a Kp. 107. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el, mivel felperes a fellebbezésben tárgyalás tartását nem kérte.
[36]	A Kp. 35. § (1) bekezdése alapján alkalmazandó a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Pp.) 81. § (1)  (3) és (5) bekezdésére figyelemmel szerint az alperes javára fellebbezési eljárásban felmerült perköltség megállapítását felszámítás hiányában mellőzte.
 
[37]	Az Itv. 50. § (1) bekezdése szerinti mértékű, a 39. § (3) bekezdés d) pontja alapján számított és a 62. § (1) bekezdés h) pontja értelmében feljegyzett felülvizsgálati eljárási illeték - figyelembe véve a Kp. 35. § (1) bekezdése alapján alkalmazandó Pp. 102. § (1) bekezdését is - a felperes viseli.

[38]	Az ítélet elleni felülvizsgálat lehetőségét a Kp. 116. § d) pontja zárja ki.

Budapest, 2019. október 1.
Dr. Patyi András s.k. a tanács elnöke, Dr. Dobó Viola s. k. előadó bíró, Dr. Varga Eszter s.k.bíró