Szegedi Ítélőtábla
Bf.I.481/2016/5.

A Szegedi Ítélőtábla, mint másodfokú bíróság Szegeden, 2017. január hó 11. napján megtartott fellebbezési zárt tárgyalás alapján meghozta és nyilvánosan kihirdette a következő

Í T É L E T E T:

Az emberölés bűntette és más bűncselekmények miatt a vádlott ellen indított büntetőügyben a Szolnoki Törvényszék 2016. április hó 4. napján kihirdetett 8.B.904/2014/63. számú ítéletét megváltoztatja az alábbiak szerint: 

a vádlott jármű önkényes elvétele bűntetteként értékelt cselekményét kifosztás bűntettének [Btk. 366. § (1) bekezdés b) pont 1. fordulat] minősíti. 

A magánlaksértés szabálysértése (2012. évi II. törvény 166. §) miatti eljárást megszünteti.

A szabadságvesztés tartamát 21 (huszonegy) évre súlyosítja.

Megállapítja, hogy (egyéb érdekelt 1) címe: (település, kerület, utca, házszám, emelet, ajtó), (egyéb érdekelt 2) címe: (település, utca, házszám).

A Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Rendőr-főkapitányság által 135/2013.bü. szám alatt lefoglalt és letéti számlán kezelt 259.175,- (kettőszázötvenkilencezer-egyszázhetvenöt) forintból a 250.000,- (kettőszáz-ötvenezer) forintot a (egyéb érdekelt 3) (település, utca, házszám) részére rendeli kiadni. 

Egyebekben az első fokú ítéletet helybenhagyja.

A vádlott által 2016. október 14. napjától 2017. január 11. napjáig előzetes fogvatartásban töltött időt is beszámítja a kiszabott szabadságvesztésbe.

Kötelezi a vádlottat a másodfokú eljárásban felmerült 17.030,- (tizenhétezer-harminc) forint bűnügyi költség megfizetésére az államnak a Szolnoki Törvényszék Gazdasági Hivatala felhívása szerint. 

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.

I N D O K O L Á S 

A Szolnoki Törvényszék a vádlottat a Btk. 221. § (2) bekezdés a) pontja szerint minősülő magánlaksértés bűntettének vádja alól felmentette. A vádlott bűnösségét a Btk. 160. § (1) bekezdésébe ütköző és a (2) bekezdés c), d) és k) pontja szerint minősülő emberölés bűntettében, valamint a Btk. 380. § (1) bekezdése szerinti jármű önkényes elvételének bűntettében állapította meg. Ezért halmazati büntetésül 18 év fegyházban végrehajtandó szabadságvesztésre, és 10 év közügyektől eltiltásra ítélte. Rendelkezett a feltételes szabadságra bocsátás legkorábbi időpontjáról és a kiszabott szabadságvesztésbe beszámította a vádlott által 2013. szeptember 12. napjától 2014. december 17. napjáig előzetes fogvatartásban töltött időt. Megszüntette az eljárás során bűnjelként nyilvántartott tárgyak lefoglalását, és azokat részben megsemmisíteni, részben kiadni, részben az iratokkal együtt kezelni rendelte. A Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Rendőr-főkapitányság által lefoglalt és letéti számlán kezelt 259.175,- forint lefoglalását is megszüntette, abból 250.000,- forintot a (egyéb érdekelt 4), 9.175,- forintot (egyéb érdekelt 2) részére kiadni rendelt. A vádlottat 10.961.091,- forint bűnügyi költség megfizetésére kötelezte. 

Az első fokú ítélettel szemben ellenérdekű fellebbezéseket jelentettek be: 

- az ügyész: a vádlott terhére anyagi jogszabálysértés miatt, a magánlaksértés bűntettének vádja alóli felmentése okán, a bűnösség megállapítása végett, valamint a jármű önkényes elvétele bűntetteként értékelt cselekmény téves minősítése miatt, annak kifosztás bűntetteként történő minősítése, továbbá a kiszabott szabadságvesztés büntetés súlyosítása;
- a vádlott: enyhítés;
- a vádlott védője az emberölés bűntette vonatkozásában a jogi minősítés megváltoztatása, annak alapesetkénti értékelése, egyebekben a kiszabott büntetés enyhítése érdekében.

A Szegedi Fellebbviteli Főügyészség Bf.221/2015/7-II. számú átiratában a vádlott terhére bejelentett ügyészi fellebbezést módosított tartalommal tartotta fenn. A magánlaksértés bűntette miatt emelt vád alóli felmentést sérelmező fellebbezést akként módosította, hogy indítványozta, az ítélőtábla a felmentés jogcímét az általa részletesen kifejtett indokokra figyelemmel a Be. 6. § (3) bekezdés a) pont 1. fordulatára változtassa meg. A vagyon elleni bűncselekményt illetően arra hivatkozott, hogy a vádlott gépjármű elvételét megelőző magatartását, és valamennyi körülményt együtt értékelve, arra vonható le megalapozott következtetés, hogy a vádlott jogtalan eltulajdonítási szándékkal vitte el a sértett használatában lévő gépkocsit, ezért magatartása nem jármű önkényes elvétele bűntettének, hanem kifosztás bűntettének minősül. Hozzátette, hogy a vádlottnak az a magatartása, mely szerint a sértett megölése után pénz után kutatott a lakásban, önmagában elengedő lenne a kifosztás bűntette kísérletének a megállapítására. 
Az ügyész az emberölés bűntettének minősítésével kapcsolatosan mindenben egyetértett az első fokú ítélet indokolásában kifejtettekkel, így azzal is, hogy a vádlott magatartása nem minősül erős felindulásban elkövetettnek. E körben a jogi indokolás kiegészítését indítványozta a vádlott tudattartalmát illetően, nevezetesen azzal, hogy a terhelt egyenes szándéka kiterjedt a sértett életének a kioltására. 

Az ügyész indítványozta az első fokú ítélet tényállásának kis mértékű kiegészítését, valamint azt, hogy a másodfokú bíróság az első fokú ítéletet a Be. 363. § (2) bekezdés b) pontja alapján tárgyaláson bírálja felül. Ezt azzal indokolta, hogy álláspontja szerint eljárási szabályt sértett a törvényszék, amikor nem tett a tárgyalás anyagává olyan iratokat, amelyekre az ítéleti tényállását alapította, illetve amelyek megteremtették az eljárásjogi alapját a bűnügyi költség megállapításának, valamint az előzetes fogvatartás beszámításának. Nem ismertette az elsőfokú bíróság a sértett testvérének magánindítványnak minősülő nyilatkozatát sem. Ezért az első fokú ítélet tényállását a Be. 351. § (2) bekezdés a) pontjára figyelemmel részben megalapozatlannak, felderítetlennek tartotta, és indítványozta, hogy a másodfokú bíróság a részbeni megalapozatlanság kiküszöbölése végett a tárgyaláson ismertesse a költségjegyzéket és annak mellékleteit, a vádlott előzetes fogvatartására vonatkozó, a nyomozás során és az elsőfokú eljárásban beszerzett iratokat, továbbá a sértett testvérének magánindítványnak tekintendő nyilatkozatát.

Az ügyészi átirat szerint érdemi indítványait a bizonyítás felvételét követően, a tárgyaláson kívánta az ügyész előterjeszteni, de az átiratában írtakban is jelezte, hogy álláspontja szerint az elsőfokú bíróság által a vádlottal szemben kiszabott szabadságvesztés tartama nem igazodik kellően az ölési cselekmény konkrét tárgyi súlyához, és a vádlott személyében rejlő társadalomra veszélyességhez. Ezért a büntetés lényeges súlyosítását, az irányadó büntetési tételkeret felső határához közelítő tartamú büntetés kiszabását tartotta indokoltnak. 

A másodfokú bíróság az ügyészi indítványnak megfelelően az ügyben a Be. 363. § (2) bekezdés b) pontja alapján tárgyalást tartott, és azon a Be. 366. § (1) bekezdése alapján ismertette az ügyész által megjelölt iratokon kívül a vádlott előzetes fogvatartására vonatkozó egyéb adatokat is, amelyek az ügy érdemi felülbírálatához szükségesek voltak. 

A bizonyítás felvételét követően az ügyész az átiratában részletezetteket fenntartotta. Álláspontja szerint a bizonyítás felvételével a másodfokú bíróság kiküszöbölte az első fokú ítélet tényállásának részbeni megalapozatlanságát. Az emberölés bűntette, valamint a jármű önkényes elvétele bűntetteként értékelt bűncselekmény kifosztás bűntettekénti értékelésére vonatkozóan fenntartotta az átiratban előadottakat. 

A magánlaksértés bűntette esetében szintén fenntartotta az átiratban írtakat, vagyis azt, hogy a vádlotti magatartás a magánlaksértés szabálysértésének minősül, ami azonban elévült, így vonatkozásában az eljárás megszüntetésére tett indítványt. 

A bűnösségi körülmények kiegészítését indítványozta azzal, hogy további súlyosító körülmény az erőszakos vagyon elleni bűncselekmények elszaporodottsága. Mellőzni indítványozta az enyhítő körülmények közül a vádlott fiatal felnőtti minőségét, hiszen ez a vádlott büntetett előéletére figyelemmel enyhítő körülményként nem értékelhető. További enyhítő körülmény az időmúlás.

Összességében azt indítványozta, hogy a másodfokú bíróság a jármű önkényes elvétele bűntetteként értékelt bűncselekményt kifosztás bűntettének minősítse, a magánlaksértés szabálysértése vonatkozásában az eljárást szüntesse meg, a kiszabott szabadságvesztést az irányadó büntetési tételkeret felső határához közeli tartamúra súlyosítsa, a vádlottat kötelezze a másodfokú eljárásban felmerült bűnügyi költség viselésére, és a vádlott által a másodfokú tárgyaláson ismertetett adatok szerinti előzetes fogvatartásban töltött időt számítsa be a kiszabott szabadságvesztésbe. 

A vádlott védője fenntartotta az emberölés bűntetteként értékelt bűncselekmény esetén a minősítés részbeni megváltoztatására, azaz a cselekmény alapesetkénti értékelésére irányuló fellebbezését. E vonatkozásban megismételte az elsőfokú eljárásban írásban is becsatolt perbeszédében foglaltakat. A perbeszédében írtakat helyesbítette akként, hogy álláspontja szerint a vádlott vagyon elleni bűncselekménye nem kifosztás bűntettének, hanem az elsőfokú bíróság által helyesen megállapított jármű önkényes elvétele bűntettének minősül. 

A magánlaksértéssel kapcsolatos cselekvőségre vonatkozóan azzal érvelt, hogy az ügyész által indítványozott magánlaksértés szabálysértési alakzatát is a sértett akarata ellenére történő bemenetel alapozza meg. Az elsőfokú bíróság ezzel szemben helyesen azt állapította meg, hogy a sértett a vádlottat nem szólította fel távozásra, így a vádlott nem a sértett akarata ellenére tartózkodott a lakásban, azaz terhére a magánlaksértés szabálysértése sem lenne megállapítható. 

Ezért a védő azt indítványozta, hogy a másodfokú bíróság a vádlott terhére az emberölés alapesetét, és a jármű önkényes elvételének bűntettét állapítsa meg, és a vele szemben kiszabott szabadságvesztés tartamát enyhítse. Másodlagosan az első fokú ítélet helybenhagyását indítványozta. 

A vádlott, elismerve, hogy a sértett életét ő oltotta ki, fenntartotta azt a korábbi vallomását, hogy nem tizennégyszer szúrta a sértettet. Ezen kívül sérelmezte, hogy sem a nyomozás során, sem a bírósági eljárásban nem rendelték el poligráfos vizsgálatát, és a tanúkkal nem szembesítették. Védője által elmondottakkal mindenben egyetértve, fenntartotta fellebbezését.

Az ítélőtábla a módosított ügyészi fellebbezést minden tekintetben alaposnak ítélte. 

A másodfokú bíróság a Be. 348. § (1) bekezdése szerint eljárva, a fellebbezéssel megtámadott ítéletet az azt megelőző bírósági eljárással együtt felülbírálta. Ennek során észlelte, hogy eljárási szabályt sértett az elsőfokú bíróság, amikor a tárgyaláson nem ismertette a költségjegyzéket és annak mellékleteit, a sértett testvérének, (sértett testvérének neve)-nak a magánlaksértés bűntette vonatkozásában magánindítványnak tekintendő nyilatkozatát, továbbá a vádlott előzetes fogvatartására vonatkozó iratokat. A másodfokú bíróság ezt az eljárási szabálysértést azzal küszöbölte ki, hogy a Be. 353. § (1) bekezdése alapján elrendelt bizonyítás során az előzőekben már felsorolt iratokat a tárgyaláson  ismertette. 

A tárgyaláson felvett bizonyítás és az iratok alapján a Be. 352. § (1) bekezdés a) pontja szerint eljárva a másodfokú bíróság az első fokú ítélet tényállását a következőkkel egészítette ki: 

A vádlott a Karcagi Városi Bíróság 1.B.426/2012/2. számú ítéletével kiszabott 6 hónap börtönbüntetését 2015. június 13. napjával töltötte ki. 

Ezt követően, 2015. június 14. napjával foganatba vették vele szemben a Pesti Központi Kerületi Bíróság 4.B.10.842/2014/16. számú ítéletével kiszabott 1 év 4 hónap fogházbüntetés végrehajtását. Ezt a szabadságvesztést a vádlott 2016. október 13. napjával töltötte ki. 

A vádlott 2016.október 14. napjától ismét jelen ügyben van előzetes fogvatartásban. 

Az ítélet 5. oldal első bekezdését kiegészítette azzal, hogy a vádlott távozását követően a sértett a kaput bezárta (nyomozati iratok 3196. oldal harmadik bekezdés). 

Az ítélet 5. oldal második bekezdését azzal egészítette ki, hogy a vádlott a kapun át mászott be a plébánia udvarára (nyomozati iratok 3185. oldal negyedik bekezdése). 

Az ítélet 5. oldal negyedik bekezdését kiegészítette azzal, hogy miután a vádlott tizennégy alkalommal megszúrta a sértettet, és ennek következtében a sértett már mozdulatlanul feküdt, a vádlott az asztalról elvette a sértett cigarettáját, leült egy székre és azt elszívta (nyomozati iratok 3111. oldal harmadik bekezdés, 3149. oldal alulról a harmadik bekezdés, és 3187. oldal első bekezdés). 

Az ítélet 5. oldal hatodik bekezdésének első mondatát kiegészítette a következőkkel: a vádlott, miután a gépkocsi kulcsait magához vette, az asztalról néhány szálat a sértett cigarettájából elvett, és elszívott (nyomozati iratok 3161. oldal alulról a negyedik bekezdés). Ezt követően később a gépkocsiban is talált három-négy szál cigarettát, amelyeket ugyancsak elszívott (nyomozati iratok 3112. oldal második bekezdés és 3165. oldal). 

Kiegészítette az első fokú ítélet tényállását azzal is, hogy a (egyéb érdekelt 3) önálló jogi személy, ezért az úgynevezett perselypénzzel önállóan gazdálkodik. 

Egyebekben az első fokú ítélet tényállása hiánytalan és megalapozott, azt a másodfokú bíróság az előbbi kiegészítésekkel irányadónak tekintette a felülbírálat során. 

Az elsőfokú bíróság a bizonyítási eljárást a tényállás felderítési kötelezettségének eleget téve a szükséges és lehetséges körben lefolytatta. A bizonyítási eljárás során figyelemmel volt a Be. XXVIII/A. Fejezetben részletezett, a kiemelt jelentőségű ügyek eljárási szabályaira is. Az eljárási szabályok szerint lefolytatott bizonyítási eljárás során beszerzett bizonyítékokat egyenként és összhatásukban is értékelte, részletes indokát adta annak, hogy mely bizonyítékokra alapította ítéleti tényállását. 

Ennek során részletesen foglalkozott a vádlott nyomozás során tett vallomásaival, és iratszerűen mutatott rá arra, hogy azok nem voltak minden részletükben következetesek. Meggyőző indokát adta annak, hogy e vallomások közül miért a vádlott 2014. március 19. és 2014. május 20. napján tett némileg ellentmondásos vallomásait fogadta el az ítélkezése alapjául. Az elsőfokú bíróság a törvénynek megfelelően járt el akkor is, amikor a vádlotti vallomások közül a vádlottra kedvezőbb, senki által nem cáfolt vallomását fogadta el a tényállás megállapításakor.

A Be. 182.§ (2) bekezdése alapján a terhelt vallomásának poligráf alkalmazásával történő vizsgálatára csak a nyomozás során van törvényi lehetőség. Ennek eredménye viszont a bírósági eljárásban bizonyítékként nem vehető figyelembe. A poligráfos vizsgálat eredménye a nyomozás során a nyomozás irányának meghatározásában nyújthat segítséget. Így nem tekinthető eljárási szabálysértésnek és a nyomozati munka hiányosságaként sem róható fel az, hogy a terhelt vallomását a nyomozás során poligráffal nem vizsgálták.

Ugyanez vonatkozik a szembesítésekre is: a terhelt vallomása szerint a történteknek nem volt szemtanúja, a bűncselekményt egyedül követte el. Ettől eltérő vallomására vonatkozóan az elsőfokú bíróság tanúkat hallgatott ki a vádlott jelenlétében, így e vallomásokra a vádlottnak módjában állt észrevételeket tenni. A vádlott állításait cáfoló tanúk vallomásait az egyéb rendelkezésre álló bizonyítékok, például a híváslisták alátámasztották. Az elsőfokú bíróság e vallomásokra is figyelemmel megalapozottan állapította meg, hogy a bűncselekmények egyedüli elkövetője (önálló tettese) a vádlott volt.

Bár a vádlott következetesen tagadta, hogy a sértettet tizennégy alkalommal szúrta meg, ezt a sértett boncolásáról készült jegyzőkönyv és a szakértői vélemény, valamint a szakértők tárgyalási nyilatkozata egyértelműen megcáfolta. 

Az elsőfokú bíróság ítéletének 13-14. oldalán kellő részletességgel kifejtette, mely okból tartotta megalapozatlannak a védő perbeszédében elhangzott azon indítványt, hogy az élet elleni bűncselekménynek csak az alapesetét valósította meg a terhelt. Az elsőfokú bíróság e körben kifejtett okfejtésével a másodfokú bíróság mindenben egyetértett, ezért a védő ez irányú fellebbezését alaptalannak találta. 

Azt a védő sem vitatta, hogy a vádlotti magatartás annak indulati jellegére tekintettel sem minősül erős felindulásban elkövetettnek. Az elsőfokú bíróság egyébként e vonatkozásban is helyes okfejtéssel mutatott rá arra, hogy a vádlotti cselekvőség miért nem alkalmas e privilégizált alakzat megállapítására. 

Osztotta azonban a másodfokú bíróság a fellebbviteli főügyészség azon álláspontját, mely szerint a jogi indokolás kiegészítendő a vádlott elkövetéskori tudattartalmát illetően. 

Az irányadó tényállás lényege szerint a vádlott a szóváltást követően a sértettet több ízben arcon ütötte, melynek következtében a sértett orra vérezni kezdett. A vádlott ezután az ágyon hason fekvő sértett nyakát mindkét kezével megragadta és szorította, majd a 40 mm pengehosszúságú kétélű késsel tizennégy alkalommal, többségében közepes erővel nyakon szúrta. 

Ezután a sértettet a pincéhez vonszolta és a lépcsőn lelökte. Az ökölütésektől vérző sértett már a nyakának megragadásakor sem tudott védekezni, az esetleges védekezését a vádlott azzal zárta ki, hogy az ágyon hason fekvő sértett hátára ráült, és ebben a pozícióban szúrta tizennégy alkalommal nyakon. Köztudomású, hogy a nyakon olyan erek futnak, amelyek átmetszése elkerülhetetlenül a sértett halálát eredményezhetik. Az is köztudomású, hogy ezek az erek a nyakban a bőrfelszínhez közel találhatók. A vádlott addig szurkálta a sértettet, míg teste elernyedt és hörgött.

Mindezekből a körülményekből az állapítható meg, hogy a vádlott a sértett halálát kívánta, azaz a cselekményét egyenes szándékkal követte el. 

Az ítélőtábla osztotta az ügyészség álláspontját a vagyon elleni bűncselekmény eltérő minősítését illetően is. Az irányadó tényállás szerint a vádlott anyagi támogatásért ment a sértetthez. A vádlott a nyomozás során tett vallomásaiban - a 2014. március 19-i vallomást kivéve - elismerte, hogy a sértettől pénzt akart szerezni. Az elsőfokú bíróság által is alapvető fontosságú bizonyítékként értékelt, 2014. május 20-án tett vallomásában is akként vallott, hogy a sértett megölése után elsősorban pénzt akart szerezni, hogy (település megnevezése)-re felmenjen. Ezért a sértett megölése után a lakásban pénz után kutatott, ezzel csak azt követően hagyott fel, hogy megtalálta a gépjármű indítókulcsát. A készpénz fellelését az akadályozta meg, hogy azt a sértett oly módon csomagolta be, hogy a csomagolás módjából ne derüljön ki, hogy az mit tartalmaz. 

Az elsőfokú bíróság a vádlott vagyon elleni bűncselekményét azért minősítette jármű önkényes elvétele bűntettének, mert álláspontja szerint a rendelkezésre álló vádlotti vallomásokból nem lehet kétséget kizáró bizonyossággal következtetni a vádlott eltulajdonítási szándékára. Ezt részben arra alapította, hogy a nyomozó hatóság a helyszíni szemle alkalmával a sértett szobájának asztalán nagyobb összegű készpénzt talált. E körben a másodfokú bíróság az előzőekben mutatott rá arra, hogy a készpénz csomagolása megtévesztő volt, ezért nem ismerte fel a vádlott azt, hogy a csomagban készpénz van. 

Az elsőfokú bíróság jogi következtetése azért is téves, mert azt döntően a vádlott azon vallomására alapította, mely szerint a gépjárművel csak az volt a szándéka, hogy (település megnevezése)-re eljusson. 

Figyelmen kívül hagyta azonban a vádlott többi vallomását, amelyek ettől eltekintve azt tartalmazták, hogy pénz, illetve érték után kutatott a sértett megölését követően. Az elsőfokú bíróság azt is figyelmen kívül hagyta, hogy ez a vádlotti magatartás már önmagában alkalmas volt a kifosztás bűntette kísérletének a megállapítására, amennyiben a vádlott nem tulajdonít el semmit a sértettől. 

A vádlott azonban még a helyszínen, majd később az autóban is többet elszívott a sértett cigarettájából. A kifosztás bűntette ezzel már befejezetté vált. 

A vádlotti szándékot tekintve azonban arra vonható le megalapozott következtetés, hogy a sértett autóját nem pusztán használni, hanem azt is eltulajdonítani akarta. Ily módon ez a magatartása a Btk. 366. § (1) bekezdés b) pont 1. fordulata szerinti kifosztás bűntettének minősül. 

Az ítélőtábla osztotta a fellebbviteli főügyészség álláspontját a magánlaksértés bűntetteként értékelt bűncselekmény vonatkozásában is. Az elsőfokú bíróság a Be. 6. § (3) bekezdés b) pont 1. fordulata alapján, azaz bizonyíték hiányában mentette fel a vádlottat e bűncselekmény vádja alól. Álláspontja szerint nem merült fel arra vonatkozóan kétséget kizáró bizonyíték, hogy a vádlott a plébániára történő visszatérése és a lakásban való maradása a sértett akarata ellenére történt volna (első fokú ítélet 13. oldal harmadik bekezdés). 

Az elsőfokú bíróság ezért azt már nem is vizsgálta, hogy a Be. 221. § (2) bekezdése szerinti elkövetési magatartás e bekezdés a) - d) pontjaiban meghatározott okoknál fogva tekinthető bűncselekménynek. A másodfokú bíróság a rendelkezésre álló iratok alapján kiegészítette az első fokú ítélet tényállását azzal, hogy a vádlott első ízben történt távozása után a sértett a kaput bezárta, és amikor a vádlott oda visszatért, a kapun átmászva jutott be a plébániára. 

Ez a vádlotti magatartás egyértelműen alkalmas annak megállapítására, hogy a vádlott a Btk. 221. § (2) bekezdése szerint másnak a lakásába, egyéb helyiségébe vagy az ezekhez tartozó bekerített helyre, az ott lakó akarata ellenére ment be. Ezért a másodfokú bíróság vizsgálta azt, hogy az elkövetés időpontjára figyelemmel ezt a magatartást a vádlott éjjel fejtette-e ki, azaz cselekménye alkalmas-e a Btk. 221. § (2) bekezdés a) pontja szerinti magánlaksértés bűntettének a megállapítására. 

Ezt a kérdést az ítélőtábla a következőkre figyelemmel nemlegesen döntötte el: 

Az irányadó tényállás szerint a vádlott 2013. szeptember 10-én 21 és 22 óra közötti időben mászott be a sértett ingatlanára, és erőszak alkalmazása nélkül a nyitott bejárati ajtón ment be a házba. Az éjjel elkövetésen az éjszakai nyugalomra használt idő alatti bemenetelt kell érteni. Ez városi viszonyok között a 23 órával esik egybe, a kisebb helységekben azonban a helyi szokások az irányadók, és az évszakok sem hagyhatók figyelmen kívül. Általában azonban este 21 óra előtti elkövetés még nem esik e minősített eset alá.

A Legfelsőbb Bíróság (Kúria) több eseti döntésében kifejtette, hogy a 21 óra körüli elkövetés még a községekben, falusi viszonyok közepette sem tekinthető éjjel elkövetettnek. Ez arra vezethető vissza, hogy az emberek éjszakai nyugovóra térésének időpontja még a kisebb lélekszámú településeken is későbbre tolódott, figyelemmel a médiumok éjszakai műsorszolgáltatásaira, vagy napjainkban e helységek internettel lefedettségére, vagy a 22 óra után is nyitva álló szórakozási lehetőséget biztosító intézményekre. 

Mindezekre alapján a vádlott 21 és 22 óra közötti behatolása nem tekinthető éjjel elkövetettnek. 

A kifejtettekre tekintettel azonban a vádlott ez alkalommal a sértett akarata ellenére ment be a lakásba, ezért cselekvősége a 2002. évi II. törvény (Szabs.tv.) 166. §-a szerinti magánlaksértés szabálysértését valósította meg. 

E bűncselekmény objektív elévülési határideje azonban két év, így az a Szabs. tv. 6. § (6) bekezdése alapján a cselekmény az elbíráláskor már elévült. Ezért a másodfokú bíróság a Szabs. tv. 83. § (1) bekezdés h) pontja alapján a magánlaksértés szabálysértése miatti eljárást megszüntette. 

A kifejtettekre figyelemmel a másodfokú bíróság a magánlaksértés bűntette vonatkozásában a felmentés jogcímét akként változtatta meg, hogy az a Be. 6. § (3) bekezdés a) pont 1. fordulatán alapul (bűncselekmény hiányában történő felmentés). 

A büntetés kiszabási körülményeket vizsgálva, a másodfokú bíróság - egyetértve az ügyészséggel - mellőzte az enyhítő körülmények közül a vádlott fiatal felnőtt korát, tekintettel arra, hogy a vádlott büntetett előéletű. 

A vagyon elleni bűncselekmény minősítésének megváltoztatására tekintettel további súlyosító körülményként értékelte az erőszakos vagyon elleni bűncselekmények elszaporodottságát. 

Az ítéletben elbírált bűncselekmény tárgyi súlyára figyelemmel a másodfokú bíróság enyhítő körülményként nem azt vette figyelembe, hogy a vádlott több mint kettő éve áll büntetőeljárás hatálya alatt, hanem a bűncselekmény elkövetése óta eltelt időt (több mint három év). Ennek azonban tekintettel arra, hogy a minősített emberölés büntethetősége a Btk. 26. § (3) bekezdés b) pontja alapján nem évül el, csak csekélyebb súlya van. 

A minősítés megváltoztatására figyelemmel az elsőfokú bíróság által helyesen felhívott Btk. 81. § (3) bekezdése alapján a büntetés 10-25 évig terjedő szabadságvesztés, aminek a Btk. 80. § (2) bekezdése szerinti középmértéke 17 év 6 hónap szabadságvesztés. Abban nem osztotta az ítélőtábla az ügyészség álláspontját, hogy a bűncselekmény elkövetési módjára és indítékára figyelemmel szükséges a kiszabott szabadságvesztés súlyosítása. Az elkövetési módra tekintettel minősül ugyanis az élet elleni bűncselekmény különös kegyetlenséggel, az indítékára tekintettel pedig aljas indokból elkövetettnek. 

Ehelyett az ítélőtábla a büntetés kiszabásánál azt vette nyomatékosan figyelembe, hogy a legsúlyosabb, az élet elleni bűncselekmény három minősítő körülménynél fogva is súlyosabban minősül. A következetes bírói gyakorlat ilyen esetben általában határozatlan tartamú, azaz életfogytig tartó szabadságvesztés szab ki. Ez azonban a Btk. 41. § (1) bekezdése alapján a vádlottal szemben nem alkalmazható, mert a bűncselekmény elkövetésekor a huszadik életévét még nem töltötte be. 

Fiatal kora ellenére azonban a vádlott büntetett előéletű, személy elleni erőszakos és vagyon elleni bűncselekmények elkövetése miatt volt többször elítélve. A legsúlyosabb, többszörösen minősülő élet elleni bűncselekménnyel halmazatban vagyon elleni erőszakos bűncselekményt is elkövetett. A beismerő vallomása nem volt teljes körű, az a bűncselekmény valamennyi elkövetési mozzanatát nem fogta át. Ezen kívül a vádlotton a megbánás legcsekélyebb jele sem mutatkozott. 

Mindezekre tekintettel az ítélőtábla a Btk. 80. § (2) bekezdése szerinti középmértéknél súlyosabb büntetés kiszabásával látott lehetőséget arra, hogy a vádlottat a továbbiakban visszatartsa újabb bűncselekmény elkövetésétől. A bűncselekmény tárgyi súlyával, a vádlott személyében rejlő társadalomra veszélyességgel, és a számba vett büntetéskiszabási körülményekkel a középmértéknél lényegesen súlyosabb szabadságvesztés kiszabását tartotta indokoltnak a másodfokú bíróság. Ezért a vádlott büntetését 21 évre súlyosította. 

Az elsőfokú bíróság a halmazati büntetés kiszabása körében nem hivatkozott a Btk. 81. § (2) bekezdésére, ezért azt a másodfokú bíróság pótolta. 

Az elsőfokú bíróság az elkövetés jellegére, motívumára, súlyára figyelemmel helyesen a törvényi maximumban határozta meg a közügyektől eltiltás tartamát, amelynek jogszabályi alapját is pontosan megjelölte. 

Az elsőfokú bíróság egyéb ítéleti rendelkezései is törvényesek, jogszabályi hivatkozásai is megfelelnek a Btk. és a Be. rendelkezéseinek. Észlelte azonban az ítélőtábla, hogy bár több bűnjelet az elsőfokú bíróság (egyéb érdekelt 1)-nek, illetve (egyéb érdekelt 2)-nek kiadni rendelt, az ítélet rendelkező részében nevezettek lakcímét nem tüntette fel, ezért azt a másodfokú bíróság pótolta. 

A tényállás kiegészítéséből megállapítható, hogy a (egyéb érdekelt 3) önálló jogi személy, az elsőfokú bíróság megkeresésére ez az esperesség tudott nyilatkozni arról, hogy a könyvelésükből az úgynevezett perselypénz 250.000,- forint összege hiányzik. Ezért az ítélőtábla a lefoglalt 250.000,- forintot az esperességnek rendelte kiadni. 

A kifejtettekből következik, hogy a másodfokú bíróság az ügyész fellebbezését ítélte alaposnak, és az első fokú ítéletet hivatalból is felülbírálva, a Be. 372. § (2) bekezdése alapján a rendelkező részben írtak szerint megváltoztatta, egyebekben a Be. 371. § (1) bekezdése alapján helybenhagyta. 

A másodfokú eljárásban ismertetett iratok alapján a másodfokú bíróság a Btk. 92. § (1) és (2) bekezdése alapján a vádlott által 2016. október 14. napjától 2017. január 11. napjáig előzetes fogvatartásban töltött időt is beszámította a kiszabott szabadságvesztésbe. 

A másodfokú eljárásban felmerült bűnügyi költség viselésére a másodfokú bíróság a vádlottat a Be. 381. § (1) bekezdése alapján - figyelemmel a Be. 338. § (1) bekezdésére is - kötelezte. 

Az ítélet ellen a Be. 386. § (1) bekezdése alapján fellebbezésnek nincs helye.

Szeged, 2017. január 11.

Gyurisné dr. Komlóssy Éva sk.. Cserháti Ágota sk.	Sefta Márta dr. sk.
a tanács elnöke	a tanács tagja, előadó	a tanács tagja

A Szegedi Ítélőtábla Bf.I.481/2016/5. számú ítélete és a Szolnoki Törvényszék 8.B.904/2014/63. számú ítéletének jelen ítélettel meg nem változtatott része a mai napon jogerős és végrehajtható. 

Szeged, 2017. január 11. 

Gyurisné dr. Komlóssy Éva sk.
a tanács elnöke