Fővárosi Ítélőtábla
17.Pf.21.307/2016/6.

A Fővárosi Ítélőtábla dr. Szemes Marianna (fél címe.) pártfogó ügyvéd által képviselt felperes neve (felperes címe) felperesnek ... jogtanácsos által képviselt alperes neve (alperes címe) alperes ellen közigazgatási jogkörben okozott kár megtérítése iránt indított perében a Fővárosi Törvényszék 2016. május 31. napján meghozott 25.P.21.635/2016/5. számú ítélete ellen a felperes részéről 6. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán – tárgyaláson kívül – meghozta a következő

ítéletet

A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyja.

A teljes egészében pervesztes felperest képviselő pártfogó ügyvéd másodfokú eljárásban felmerült díját, valamint a le nem rótt 66.130 (Hatvanhatezer-százharminc) forint fellebbezési illetéket az állam viseli.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.

I n d o k o l á s 

Az elsőfokú bíróság a megismételt eljárásban hozott ítéletében a felperes 826.630 forint  kártérítés és járulékai megfizetésére irányuló keresetét elutasította. Az elsőfokú ítéletben rögzített tényállás szerint felperes 2011. július 21. napján rokkantsági nyugdíj megállapítása iránt terjesztett elő kérelmet az alperes elsőfokú szervénél. Az orvosi szakhatósági vizsgálat alapján a felperes össz-szervezeti egészségkárosodása 37% mértékű volt, így a törvényi feltételek hiánya miatt a 2011. december 6. napján kelt első fokú határozatban a felperes igénye elutasításra került. Felperes a döntéssel szemben fellebbezéssel élt, a fellebbezés 2012. január 10. napján érkezett az alperes elsőfokú szervéhez. 2012. április 23. napján elvégezték a felperes újabb orvosi szakhatósági vizsgálatát, melynek alapján a felperes össz-szervezeti egészségkárosodását 50% mértékben határozták meg 2011. augusztus 5. napjára visszamenőleg. 
Felperes 2012. január 1. napjától a lakóhelye szerint illetékes jegyző által folyósított aktív korúak ellátásában mint pénzbeli ellátásban részesült.
2011. december 31. napján lépett hatályba a megváltozott munkaképességű személyek ellátásairól és egyes törvények módosításáról szóló 2011. évi CXCI. törvény (továbbiakban: Mmtv.). Eszerint a felperes által korábban igényelt ellátások helyett a 2012. január 1. napjától kezdődő időszakra már csak új típusú ellátások (rehabilitációs ellátás, illetve rokkantsági ellátás) voltak igényelhetőek megváltozott törvényi feltételek mellett, ideértve azt is, hogy más pénzbeli ellátás folyósítása az Mmtv. szerinti ellátásokat kizárta.
Az elsőfokú ítélet rögzítette, hogy az alpereshez a fellebbezés alapján 2012. május 3. és május 15. napján érkeztek meg az iratok, így az alperes ügyintézési határideje 2012. május 15. napján kezdődött. Alperes ezt követően egyrészt 2012. június 6. napján felhívást intézett a felpereshez az igényelt új ellátások kapcsán, másrészt 2012. július 20. napja és 2012. október 24. napja között különböző szervezetekhez több hiánypótlást bocsátott ki, ezen túlmenően 2012. augusztus 5. napján rokkantsági nyugdíjelőleget állapított meg a felperes részére 2011. augusztus 5. napja és 2011. december 31. napja közötti időszakra. 
Az elsőfokú bíróság kifejtette, hogy az alperes 2012. júliusától 2012. decemberének végéig a tényállás tisztázása érdekében járt el. Ezt követően azonban valóban késedelmesen, csak 2013. február 28. napján hozott a 2011. augusztus 5. napjától 2011. december 31. napjáig terjedő időre járó ellátásról határozatot, majd pedig az iratokat a 2012. január 1. napjától kezdődő időtartamra vonatkozó új típusú ellátások kapcsán dönteni jogosult ...nak (továbbiakban: ...) továbbította. Az ... a 2011. december 6. napján kelt első fokú határozatot helybenhagyta annak okán, hogy a felperes más pénzbeli ellátásban részesül, így az Mmtv. szerinti ellátásokból kizárt.
A Kúria Pfv.III.21.302/2015/4. számú végzésében írtak szerint az okozati összefüggés fennálltát vizsgálva az első fokú bíróság arra az álláspontra helyezkedett, hogy a kártérítés e konjunktív feltétele a mintegy két hónap időtartamú alperesi ügyintézési késedelem ellenére hiányzik, figyelemmel arra, hogy a felperes a közigazgatási eljárás során két alkalommal kapott tájékoztatást az új ellátások igénylésének szükségességéről és nem volt elzárva attól, hogy új kérelmet terjesszen elő, ezzel azonban legfeljebb azt érte volna el, hogy a kérelmét korábban elutasítják, hiszen a megváltozott törvényi szabályok a felperest mindenképpen kizárták a 2012. január 1. napja utáni ellátásokból. Utalt arra is, hogy a felperes az ... alkalmazottai segítségével írta meg válaszát az alperes 2012. június 6. napján kelt felhívására és maga jelentette be, hogy más pénzbeli ellátásban részesül. Az alperes tehát a szükséges tájékoztatást megadta a felperes részére, a jogellenesség tehát ezen okból nem állapítható meg.
A személyiségi jogsérelemre alapítottan előterjesztett kereseti kérelem vonatkozásában kifejtette, hogy a felperes által megjelölt tisztességes eljáráshoz fűződő jog nem minősül személyiségi jognak, hanem ún. eljárási alapjog, aminek megsértése azonban eredményezhet személyiségi jogsértést. A tisztességes eljárás követelménye az adott eljárás egészében, az eljáráshoz kötötten érvényesül, míg a személyiségi jogok az emberhez, annak életminőségéhez, lényegi tulajdonságaihoz kapcsolódnak, fejeződnek ki az emberi méltóságban és adnak alapot adott esetben az emberi méltóság sérelme miatti személyiségi jogvédelemre. Az elsőfokú bíróság ítéletében ugyanakkor kiemelte, a felperes maga sem állította, hogy a személyisége lényegét alkotó tulajdonsága és ismérvek miatt nem tartotta be az alperes a rá vonatkozó ügyintézési határidőket, illetőleg az alperes az eljárási szabályokat kifejezetten a felperes személyére tekintettel sértette volna meg, ennek hiányában pedig személyiségi jogsértés megállapítása kizárt.

Az elsőfokú ítélettel szemben a felperes fellebbezett és kérte annak megváltoztatását, valamint a keresetnek történő helyt adást. Kiemelte, hogy keresete továbbra is részben a vagyoni, részben a nem vagyoni kára megtérítésére irányul; a keresete összegszerűsége havi 59.045 forint alapján került meghatározásra annak folytán, hogy a felperesnek ilyen összegű ellátás járt volna 2012. január 1. napja és 2013. február 28. napja közötti időszakban. 
Álláspontja szerint az első fokú ítélet helytelenül állapította meg, hogy az alperes eljárása jogszerű volt. Alperes mint másodfokon eljáró szerv eljárást elhúzó magatartása miatt nem kapta meg a neki járó ellátást 2012. január 1. napjától kezdődően, amikor pedig végre határozatot hozott az alperes, a számára ekkor derült ki, hogy azért nem kaphatja meg az ellátást, mert az aktív korúak ellátását igénybe vette, hogy ne haljon éhen. A 2012. április 23. napján kelt szakvélemény alapján jogosult volt az ellátásra, ehhez képest a másodfokú hatóság a határozatot csak egy év eltelte után hozta meg, melyben azt állapította meg, hogy nem kaphatja meg az igényelt ellátást, mert más rendszeres pénzbeli ellátásban is részesül. Hangsúlyozta, amennyiben az alperes a jogszabályban meghatározott ügyintézési határidőket betartotta volna, úgy ismételt kérelmét még a korábbi szakértői vélemény felhasználhatósága idején be tudta volna nyújtani és ellátása a felülvizsgálat idején is folyamatos lett volna. Sérelmezte, hogy az elsőfokú bíróság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy több mint egy évig nem szólította fel senki arra, csatoljon olyan okiratot, melyben igazolja, hogy nem részesül más pénzbeni ellátásban. Álláspontja szerint helytelen az az érvelés, hogy akár betartotta volna az alperes az ügyintézési határidőt, akár nem,  mindenképpen ki volt zárva az Mmtv. szerinti ellátásokból és így a jogellenes, felróható alperesi késedelem és  bekövetkezett kára között nincs okozati összefüggés.
Alapvető jogokkal ellentétesnek minősítette, hogy a hatóság helyesen járt volna el, amikor mintegy két évi aktatologatás miatt nem állapította meg az ellátást. Előadta, hogy azért nem szüntette meg a jegyzőtől kapott pénzbeli ellátását, mert ott azt a tanácsot kapta, amíg nem érkezik meg az új ellátása, addig azt nem szüntetik meg, mert különben éhen hal. Azért indított pert, mert a hatóságok jogellenesen és felróhatóan két évig nem tettek semmit annak érdekében, hogy jogerős és végrehajtható határozatot hozzanak. 

Alperes fellebbezési ellenkérelmében az első fokú ítélet helybenhagyását kérte, perköltségigénye nem volt. Érvelése szerint nem sértett jogszabályt, a felperes 2012. január 1. napjától törvény alapján nem volt jogosult az általa igényelt ellátásra. Felperes új igényét bármikor, az alperes másodfokú eljárásától függetlenül, annak tartama alatt is előterjeszthette volna és kérhette volna az Mmtv. szerinti ellátás megállapítását. Ha a felperes tőle elvárható módon járt volna el, akkor nem csak az ... határozatából szerzett volna tudomást arról, hogy a rendszeres pénzbeli ellátás kizárja a jogosultságát. Utalt a perben korábban hozott másodfokú bírósági határozatra és arra, hogy a felperes a másodfokú közigazgatási eljárás folyamatban léte idején végig olyan pénzbeli ellátást kapott, ami az Mmtv. szerinti ellátását kizárta függetlenül attól, hogy az alperes mulasztott vagy sem. Felperes nem nyújtott be olyan iratot, ami azt igazolná, hogy mettől meddig kapta a jegyzőtől az aktív korúak ellátását, ezt sem az alperes, sem az alperes első fokú szerve felé nem jelezte, így az alperes a törvényi korlátokról a felperest tájékoztatni sem tudta. Az aktív korúak ellátásának megszüntetését a felperes csak hónapokkal később, 2013 decemberében kérte, ez is kétségessé teszi azt az előadását, hogy amennyiben az alperes nem késedelmes, a felperes korábban benyújtotta volna új igénylését.
Helytállónak tartotta az elsőfokú bíróság érvelését a személyiségi jogsértésre alapított kereset vonatkozásában és egyetértett azzal, a felperes maga sem állította és nem hivatkozott arra, hogy az alperes a felperes személyére tekintettel sértette meg az eljárási szabályokat. Álláspontja szerint helyesen állapította meg az elsőfokú bíróság azt is, hogy az alperes rövidebb időtartamú mulasztása nem áll okozati összefüggésben az állított kárral, a felperes ellátatlanságával, jogsértés hiányában pedig a személyiségi jogsértés szankcióinak alkalmazására sem kerülhetett sor.

A fellebbezés alaptalan.

A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletében kifejtett jogi érveléssel és az érdemi döntéssel is egyetért, az ott írtakat nem megismételve a felperesi fellebbezésben foglaltak alapján az alábbiakat emeli ki.

Felperes fellebbezésében utalt arra, az eljárás során mindvégig meg volt határozva milyen összegű vagyoni és milyen összegű nem vagyoni kárt érvényesít az alperessel szemben, előadása szerint vagyoni kára abból adódott, hogy nem jutott hozzá a neki járó rokkantsági ellátáshoz. A per irataiból is kitűnően felperes jogi képviselője a megismételt eljárásban 2016. május 31. napján megtartott tárgyaláson keresetét megváltoztatta és egyértelműen akként nyilatkozott, hogy kárigényét nem vagyoni kárként érvényesíti. A keresetváltoztatás tilalmának a Pp. 247. § (1) bekezdésében foglalt szabályából következik, hogy felperes a keresetét a másodfokú eljárásban újra már nem változtathatja meg, vagyoni kárigényét ismételten már nem terjesztheti elő, így nincs jelentősége annak, hogy a felperesnek vagyoni kára keletkezett-e és ha igen milyen összegben, hiszen a pernek kizárólag az immateriális kárigény elbírálása képezte tárgyát. 

Mindenekelőtt arra mutat rá az ítélőtábla, hogy a felperes a nem vagyoni kártérítés megfizetésére irányuló keresetét az általa személyiségi jogként értelmezett és a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás részletes szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (továbbiakban: Ket.) 4. §-a szerinti tisztességes ügyintézéshez való jog sérelmére alapította, ennek ténybeli alapjaként jelölve meg az alperes intézkedési késedelmét. A Ket., mint a közigazgatási hatósági eljárás kereteit meghatározó jogszabály nem tartalmaz a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 2. §-ában foglaltakkal azonos szabályozást (teljes értékű anyagi jogi tényállást), ez azonban nem jelenti azt, hogy a tisztességes ügyintézés követelménye a közigazgatási eljárás vonatkozásában ne érvényesülne, s megsértésére (mint jogellenes magatartásra) alapítottan a fél ne léphetne fel igénnyel. 

Az Alaptörvényben ugyanis az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Alapjogi Charta) mintájára jelenik meg az a tisztességes hatósági eljáráshoz való jog, az Alaptörvény a megfelelő ügyintézéshez, az ún. jó közigazgatáshoz” való jog mintájára fogalmazza meg a közigazgatási hatósági eljárásokra vonatkozóan is a tisztességes eljárás követelményét. Az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdése szerint mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni. A XXIV. cikk (2) bekezdése szerint pedig mindenkinek joga van törvényben meghatározottak szerint a hatóságok által feladatuk teljesítése során neki jogellenesen okozott kár megtérítésére.

A jelen ügyben irányadó időszakban hatályos Ket. 4. § (1) bekezdése szerint az ügyfeleket megilleti a tisztességes ügyintézéshez, a jogszabályokban meghatározott határidőben hozott döntéshez való jog. A Ket. 4. § (2) bekezdése értelmében a közigazgatási hatóság a nem jogszabályszerű eljárással okozott kárt a polgári jog szabályai szerint megtéríti. Miután a felperes kizárólag immateriális jellegű igényt érvényesített megváltoztatott keresetében, így a polgári kártérítési felelősség Ptk. 339.§-ában rögzített szabályai szerint az volt vizsgálandó, hogy a keresetben megjelölt alperesi magatartásokkal okozati összefüggésben – akár a tisztességes ügyintézéshez való jog, mint eljárási alapjog sérelméhez kapcsolódóan, akár az alapjog sérelme nélkül, önmagában az eljárásjogi rendelkezések megsértése folytán – sérültek-e, s ha igen, úgy mennyiben a felperes személyhez fűződő jogai, hiszen nem vagyoni kártérítésnek csak abban az esetben van helye, ha valamely személyiségi jog sérelme megvalósult. (Fővárosi Ítélőtábla 9.Pf.21.062/2005/5.)

Felperes fellebbezésében azt sérelmezte, hogy az alperes a tisztességes eljáráshoz (helyesen: ügyintézéshez) fűződő jogát azzal sértette meg és okozott számára nem vagyoni kárt, hogy az előtte folyó eljárásban a döntést az eljárási határidők meg nem tartásával, késedelmesen hozta meg. A Fővárosi Ítélőtábla csak utal az elsőfokú ítéletnek a tisztességes eljáráshoz fűződő jog és a személyiségi jogok  viszonyával kapcsolatban kifejtett érvelésére és arra, hogy a közzétett eseti döntésekben tüköződő bírói gyakorlatban is egyértelmű: a tisztességes ügyintézéshez fűződő jog nem minősül személyiségi jognak, hanem úgynevezett eljárási alapjog, ami az adott eljáráshoz kötődik, annak biztosítását szolgálja, hogy az állami szervek, a közhatalmat gyakorló szervezetek megfelelő garanciák megtartásával lássák el feladataikat, töltsék be funkcióikat. A tisztességes ügyintézéshez való jog, mint az eljárás alaptörvényi garanciája alapvetően a hatóság eljárását meghatározó törvényi rendelkezés, az ott felsorolt alapelvek érvényesülése szempontjából vizsgálandó, célja az, hogy az ügyfél ügyféli jogaiban ne szenvedhessen hátrányt (BDT.2009.1976.). 

Egységes a bírói gyakorlat továbbá abban is, hogy önmagukban az ügyintézési késedelmek, vagy hasonló mulasztások – amennyiben a tisztességes ügyintézés követelményének megsértése adott esetben meg is állapítható – többlettényállás megvalósulása hiányában személyiségi jogsértés alapjául nem szolgálnak, ezek az eljárási szabálysértések személyiségi jogvédelmet nem alapoznak meg. Ennek indoka az, hogy az eljárás keretein belül maradó eljárási szabálysértések esetén a felet általában ügyfélként, azaz eljárási jogaiban és nem a személyiségi jogi sérelem megállapítására is alapot adó jelleggel, a személye ellen irányuló, közvetlen támadás formájában éri sérelem, tehát az eljárási szabálysértések hátterében nem a fél személyiségének lényegét alkotó ismérvek állnak. A tisztességes ügyintézéshez való jog ugyanis nem a jogalany személyéből fakadó olyan sajátosság, ami az egyéniség kibontakozásához elengedhetetlen, mely külön jogi védelmet élvez, hanem elsősorban az államot terhelő kötelezettség, mely kifejezetten a megfelelő eljárási garanciák létrehozására, és biztosítására, majd betartására vonatkozó kötelezettséget jelent. (Fővárosi Ítélőtábla 2.Pf.20.521/2014/7.) A Pp. 2. §-ban foglaltakhoz hasonló, önálló anyagi jogi tényállás hiányában tehát egy hatósági eljárás során a tisztességes ügyintézéshez való jog megsértése minden esetben csak –kapcsolódó jellegű, a személyiségi jogokat is sértő tényállás (többlettényállás) megvalósulta esetén jár együtt a személyiségi jogok sérelmével, s csak ilyen esetben van lehetőség személyiségvédelmi szankció alkalmazására (BDT2015. 3337., BDT2016. 3507., Győri Ítélőtábla Pf.V.20.072/2015/14., Pf.I.20.003/2016/5.). 

A konkrét esetben a nem vagyoni kártérítési igény annak folytán alaptalan, hogy az általa állított eljárási jogsértésekkel okozati összefüggésben álló ilyen többlettényállásra maga a felperes sem hivatkozott, ilyet nem is jelölt meg, ennek hiányában pedig nem állapítható meg a felperes személyiségi jogainak sérelme. Amint arra az elsőfokú ítélet is rámutatott, az ügyfél – jelen esetben a felperes – Ket. 4. § (1) bekezdésében rögzített tisztességes ügyintézéshez való jogának megsértése abban az esetben eredményezhetett volna személyiségi jogsértést, amennyiben a felperes ellen irányuló támadásban, célzatosan az ő személye folytán, valamely lényegi tulajdonságára tekintettel nyilvánul meg. Felperes sem keresetlevelében, sem a per során nem hivatkozott arra, hogy az alperes az eljárási határidőket a felperes személye miatt nem tartotta be, a késedelmet kifejezetten a felperes személyének valamely tulajdonsága, lényegi vonása miatt valósította volna meg, így személyiségi jogsérelem megállapítása, ebből eredően pedig a nem vagyoni kártérítés is kizárt. 

Az ítélőtábla osztja az elsőfokú bíróságnak az alperes intézkedési késedelmét megállapító okfejtését, ez a késedelem azonban nem valósítja meg a tisztességes ügyintézéshez való jog sérelmét.

Alperes által sem volt vitatott az a tény, hogy a felperes kérelmének elbírálása részben késedelmes volt, erről maga az alperesi képviselő nyilatkozott a 2016. május 31. napján tartott tárgyaláson. Alperesnél az ebben az időpontban hatályos Ket. 33. § (5) bekezdése alapján 2012. május 16. napján indult az eljárás, ezt követően az alperes 2012. június 6. napján a felpereshez intézett felhívást, majd a felperes válaszát követően 2012. júliusától októberig több hiánypótlást bocsátott ki a felperes által igényelt ellátás összegszerűségének meghatározásához, valamint 2012. augusztus 5. napján előleget állapított meg 2011. augusztus 05-től 2011. december 31-ig terjedő időszakra a felperes 50% mértékű munkaképesség csökkenésére tekintettel. Kétségtelen, hogy az utolsó megkeresésre várható válasz elmaradásától, 2012. decemberének végétől az alperesi határozat meghozataláig, 2013. február 28-ig számítható az az időszak, amikor a felperes ügyében intézkedés nem történt, ez mintegy két-két és fél hónapos ügyintézési késedelmet jelentett, téves tehát az a felperesi érvelés, miszerint az alperes két évig nem tett semmit a kérelem elbírálása érdekében. A tisztességes ügyintézés követelményének érvényesülését csak abban az esetben lehet megítélni, ha a bíróság az eljárás teljes tartamát vizsgálat tárgyává teszi, az eljárás egészét, minden alperesi intézkedést és minden körülményt értékel abból a szempontból, hogy a felperes kérelmét ésszerű határidőn belül intézte-e az alperes. Ennek során figyelemmel kell lenni arra körülményre, hogy a 2011. évi CXCI. törvény (Mmtv.) 2011. december 31. napján történt hatályba lépésével a munkaképesség csökkenéssel kapcsolatos ellátások teljes állami intézményrendszere átalakult, ez új eljáró szervek kijelölésével, az eljáró szervek hatáskörének megváltozásával, új ellátások bevezetésével, a régi ellátások igénylése lehetőségének megszűnésével és az egyes ellátásokra való jogosultságok feltételrendszerének átalakításával járt, miközben a törvényi szabályok végrehajtásának részletes szabályait meghatározó 95/2012. (V. 15.) Korm.r. csak fél évvel később, 2012. július 1. napján lépett hatályba. 

Értékelni kell azt is, hogy a felperes által az eljárás megindításakor igényelt ellátás megállapítását a jogszabály 2012. január 1. napjától kizárta, azonban a felperes csak 2012. június 6. napján kelt levélre írt válaszában nyilatkozott arról, hogy az új ellátást kéri megállapítani. Felperes sem vitatta a per során azt az alperesi előadást, hogy az alperes megkereséseire beérkezett adatok alapján csak 2012. augusztusában vált bizonyítottá a felperes rokkantsági nyugdíjra való jogosultsága a 2011. augusztus 5. napja és 2012. december 31. napja közötti időszakra figyelemmel arra is, hogy önmagában az 50% mértékű munkaképesség csökkenés csak az egyik törvényi feltétele volt a rokkantsági nyugdíj megállapításának. Emellett vizsgálnia kellett az alperesnek a felperes nyugdíj-jogosultságot keletkeztető foglalkoztatási jogviszonyainak időtartamát is. Alperes 2012. augusztus 15. napján kelt előleget megállapító határozatban rendelkezett a rokkantsági nyugdíj-előleg megállapításáról és kifizetéséről, majd további megkeresésekkel teljesítette tényállás tisztázási kötelezettségét. A másodfokú bíróság álláspontja szerint az ezt követően előállt mintegy két és fél hónapos késedelem nem olyan ésszerűtlen, kiemelkedően és indokolatlanul hosszú időtartam, ami alapot adna a tisztességes ügyintézés követelménye megsértésének megállapítására figyelemmel arra is, hogy a felperest ez semmiféle további igényérvényesítéstől, jogorvoslati lehetőségtől nem fosztotta meg, nem ez az időmúlás vezetett a ... által meghozott határozat szerint a 2012. január 1. napját követő időszakra igényelt ellátása iránti kérelme elutasítására.

Alaptalanul hivatkozott a fellebbezés arra is, amennyiben az alperes a jogszabályban meghatározott ügyintézési határidőket betartotta volna, úgy a felperes az ismételt kérelmét még a korábbi szakértői vélemény felhasználhatósága idején be tudta volna nyújtani és ellátása folyamatos lett volna. Cáfolja ezt a felperesi hivatkozást egyrészt a 10.P.20.247/2014. számon előterjesztett keresetlevél mellékleteként csatolt ... által 2013. március 13. napján kelt tájékoztatás, miszerint a közigazgatási szerv tájékoztatta a felperest, hogy más rendszeres pénzellátása esetén nem jogosult rokkantsági ellátásra, egyben iratcsatolásra hívta fel abban a tekintetben, hogy a más pénzbeli ellátása megszűnt. Felperes ezen felhívásnak – a korábbi hatósági felhívásokhoz hasonlóan – nem tett eleget, az ismételt kérelmét csak mintegy 8 hónappal később, 2013 decemberében nyújtotta be. Nem hivatkozhat tehát arra, hogy az alperes késedelmes ügyintézése akadályozta őt az igényérvényesítésben. Másrészt a felperes ellátása semmiképpen nem lehetett volna folyamatos, hiszen az egyértelmű, hogy a felperes 2012. január 1. napjától a más pénzbeli ellátása megszűnéséig nem volt jogosult rokkantsági ellátásra.

Mindezek folytán az ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján helybenhagyta.

Alperes pernyertes lett, azonban perköltségigényt nem érvényesített, így arról a másodfokú bíróságnak döntenie nem kellett. 

A teljes egészében pervesztes felperest képviselő pártfogó ügyvéd munkadíjának viseléséről az ítélőtábla a Pp. 87. § (2) bekezdésében foglaltak alapján rendelkezett. A felperes költségmentessége folytán le nem rótt fellebbezési illetéket az állam viseli a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. § és 14.§-ai alapján.

Budapest, 2017. március 9. 

				. Lukács Zsuzsanna s. k. 
					       a tanács elnöke
	 Dr. Tóth Gabriella s. k. 				   	   Kepesné dr. Bekő Borbála s. k.  
      	     előadó bíró								               bíró