Fővárosi Törvényszék
7.B.1689/2010/187.

A Fővárosi Törvényszék Budapesten, a 2011. év május hó 3., 5., 10., 12., 17., 19., 24., 26. és 31., július hó 4. és 7., szeptember hó 13. és 15. napjain tartott nyilvános,  szeptember hó 20. és 22. napjain tartott zárt,  november hó 14. napján tartott nyilvános,  november hó 22. és a  2012. év január hó 17. napján tartott zárt, január hó 19., március hó 8., április hó 3. és 24. napjain tartott nyilvános, május hó 8. napján tartott zárt, május hó 22., június hó 1., 5., és 14. napjain tartott nyilvános, folytatólagos tárgyalás alapján meghozta a következő     

Í T É L E T E T:

A 2009. év január hó 8. napjától őrizetben, majd a 2009. év január hó 9. napjától előzetes letartóztatásban lévő 

I. r. vádlott 	    

bűnös:					
	emberölés bűntettében 
				[Btk. 166.§ (1) bekezdés, (2) bekezdés a./, c./, f./ pontjai] 

	lőfegyverrel és lőszerrel visszaélés bűntettében
				[Btk. 263/A.§ (1) bekezdés a./ pont]

Ezért őt a bíróság - halmazati büntetésül -  életfogytig tartó fegyházbüntetésre és 10 (tíz) év közügyektől eltiltásra ítéli. 

I.r. vádlott legkorábban 40 (negyven) év elteltével bocsátható feltételes szabadságra.  

A bíróság a vádlott által előzetes fogvatartásban töltött időt a kiszabott szabadságvesztésbe beszámítja. 

A 2009. év január hó 8. napjától őrizetben, majd a 2009. év január hó 9. napjától előzetes letartóztatásban lévő 

II. r. vádlott	

bűnös:

	emberölés bűntettében, mint bűnsegéd 
				[Btk. 166.§ (1) bekezdés, (2) bekezdés a./, c./, f./ pontjai] 

	2 rendbeli sikkasztás bűntettében, mint társtettes
				[Btk. 317.§ (1) bekezdés, (2) bekezdés a./ és c./ pontjai, (6) 				bekezdés b./ pont, illetve Btk. 317.§ (1) bekezdés, (2) bekezdés 				a./ és c./ pont, (5) bekezdés b./ pont]

	10 rendbeli - három esetben folytatólagosan elkövetett -magánokirat-hamisítás vétségében, mint társtettes
				[Btk. 276.§]   

Ezért őt a bíróság - halmazati büntetésül - életfogytig tartó fegyházbüntetésre és 10 (tíz) év közügyektől eltiltásra ítéli. 

II.r. vádlott legkorábban 32 (harminckettő) év elteltével bocsátható feltételes szabadságra. 

A bíróság a vádlott által előzetes fogvatartásban töltött időt a kiszabott szabadságvesztésbe beszámítja. 

III. r. vádlott 	

bűnös:

	2 rendbeli sikkasztás bűntettében, mint társtettes
					[Btk. 317.§ (1) bekezdés, (2) bekezdés a./ és c./ pontjai, 					(6) bekezdés b./ pont, illetve Btk. 317.§ (1) bekezdés, 					(2) bekezdés a./ és c./ pont, (5) bekezdés b./ pont]

	10 rendbeli - három esetben folytatólagosan elkövetett - magánokirat-hamisítás vétségében, mint társtettes
					[Btk. 276.§]   

Ezért őt a bíróság - halmazati büntetésül - 2 (kettő) év börtönbüntetésre ítéli.

A szabadságvesztés végrehajtását 4 (négy) év próbaidőre felfüggeszti. 

 A bíróság az eljárás során lefoglalt és az Országos Rendőr-főkapitányság Közép-magyarországi Gazdasági Ellátó Igazgatóság Műszaki Osztályán Bj.108/2010. számon bevételezett, de a Budapesti Rendőr-főkapitányság Gazdasági Szervek, Műszaki- és Gépjármű Osztály, Fegyverzeti és Ügyvitel-technikai Csoportjánál kezelt, a bűnjeljegyzék 1. tételszáma alatt nyilvántartott egy darab 9 mm-es, ... gyári sorozatszámú Browning Short kaliberű maroklőfegyvert a hozzátartozó tárral, a bűnjeljegyzék 2. és 8. tételszámai alatt jegyzett huszonkettő darab 380 Auto Win fenékjelzésű lőszert, a 3-7. tételszámokon bevételezett öt darab 380 Auto Win fenékjelzésű töltényhüvelyt, a 9. és 11.  tételszámokon nyilvántartott négy darab lövedékdarabot, valamint a 10. tételszám alatt jegyzett két darab lövedéket elkobozza.        

 A bíróság az eljárás során ugyancsak lefoglalt és a Fővárosi Törvényszék Gazdasági Hivatalának Bűnjel Csoportjánál Bj.1449/2010. számon kezelt tárgyak közül a bűnjeljegyzék 13. tételszáma alatti fekete bőr félcipő, a 16. tételszáma alatti szövetkabát, 24. tételszáma alatt kezelt iratok, a 33. tételszám alatt jegyzett pénztárca, fésű és toll, a 48. tételszám alatt nyilvántartott sapka, az 58. tételszámon jegyzett kulcscsomó, a 63. tételszámon szereplő kettő darab toll, egy darab nemzetiszínű szalag és kettő darab szórólap, valamint a 82. tételszámon jegyzett hallókészülék lefoglalását megszünteti és azokat tanú 17-nek, 

 a 9. tételszám alatt szereplő farmernadrág bőr övvel, a 10. tételszám alatt nyilvántartott egy pár barna bőr félcipő, a 15. tételszám alatti bőrkabát, a 25. tételszámon jegyzett óvszer, kézkrém, szövegkiemelő toll, szaloncukor, szórólap és bélyegző lenyomat, a 32. tételszám alatt nyilvántartott pénztárca, fogászati kezelőlap és feljegyzés, a 49. tételszámon jegyzett függőón, az 50. tételszám alatt nyilvántartott gépjárművel kapcsolatos irat, az 52. tételszám alatt jegyzett Sony-Ericsson mobiltelefon, SIM kártya, akkumulátor, valamint két darab szórólap, a 64. tételszámon szereplő Nokia mobiltelefon, SIM kártya és akkumulátor, továbbá a 98. tételszám alatt nyilvántartott Olympus márkájú, ...típusú diktafon lefoglalását megszünteti és azokat személy 1-nek,

 az 1. tételszám alatt feltüntetett Neilpray márkájú fehér trikó, a 2. tételszám alatt nyilvántartott Madness márkajelzésű szürke, kapucnis mellény, 4. tételszám alatti Budmil márkájú piros rövid ujjú póló, a 8. tételszám alatt nyilvántartott fekete bőr öv, a 12. tételszámon kezelt Origo márkájú fekete kapucnis pulóver, a 18. tételszám alatt jegyzett Mars márkájú világoskék melegítőnadrág, a 20. tételszámon bevételezett Casuals márkájú kékes-szürke kabát, a 21. tételszám alatt nyilvántartott 4 XL méretjelzésű fekete melegítőnadrág, az 53. tételszámon kezelt J Press márkájú fekete zokni, az 56. tételszám alatt bevételezett Decathlon márkájú fekete-fehér tépőzárás sportcipő, az 59. tételszámon nyilvántartott Huavei márkájú zöld boxer alsó, a 61. tételszám alatt kezelt fanyelű, kétélű maroktőr fekete bőrtokkal, a 93. tételszám alatt bevételezett Nokia 6230 típusú mobiltelefon, SIM kártya, SD kártya, akkumulátor, valamint a 94. tételszám alatt nyilvántartott Nokia 2760 típusú mobiltelefon, SIM kártya és akkumulátor lefoglalását megszünteti és azokat I.r. vádlottnak,

 a 84. tételszám alatt bevételezett Puma márkájú szürke, kapucnis, hosszú ujjú pulóver, a 85. tételszám alatt nyilvántartott Puma márkájú fekete cipő, a 86. tételszám alatt jegyzett Reebok márkájú szürke dzseki, a 87. tételszámon kezelt Angelo Litrico márkájú sötétkék farmernadrág és fekete bőr öv, a 97. tételszám alatt szereplő Siemens MT50 típusú mobiltelefon, valamint a 105. tételszámon nyilvántartott Mio C270 típusú navigációs berendezés bőrtokban, a hozzátartozó töltő és GPS állvány lefoglalását megszünteti és azokat II.r. vádlottnak kiadja.   

 A fenti bűnjeljegyzék 88. tételszáma alatt rögzített Nokia 6231i típusú mobiltelefon, a hozzátartozó SIM kártya és akkumulátor, a 89. tételszám alatt bevételezett Mio Digiwalker A702 típusú mobiltelefon, a 90. tételszám alatt jegyzett egy darab Samsung típusú, egy darab Phihong típusú és egy darab fekete AC adapter, a 91. tételszám alatt nyilvántartott törött, fekete színű Trustwarranty típusú szünetmentes táp, valamint a 96. tételszám alatt jegyzett kulcscsomó lefoglalását a bíróság ugyancsak megszünteti és azokat a  Általános- és Szakképző Iskolának  kiadja. 

 A fenti bűnjeljegyzék 3. tételszáma alatti fekete-szürke férfi ing, az 5. tételszáma alatt jegyzett barackvirág színű férfi ing, a 6. tételszám alatt nyilvántartott fekete kardingán, a 7. tételszám alatt jegyzett zöld-szürke csíkos kardigán, a 11. tételszám alatt jegyzett fehér atlétatrikó, a 14. tételszám alatti fehér rövid ujjú póló, a 17. tételszám alatt feltüntetett barnás-szürke férfi zakó, a 19. tételszám alatt nyilvántartott barnás-szürke férfi nadrág, barna bőr övvel, a 22. tételszám alatti nejlonszatyor, a 23. tételszám alatt jegyzett hajcsomó, a 26., 27., 30., 41., 44., 51., 54., 57. tételszámok alatti vérgyanús szennyeződések, a 28. tételszámon nyilvántartott mikronyom, a 29. tételszámon bevételezett egy pár fekete zokni, a 31., 55., 62. tételszám alatti anyagmaradványok, a 34. tételszámon jegyzett vérrel szennyezett papírzsebkendő, a 35. tételszám alatt írt kulcscsomó, a 36. tételszám alatt bevételezett törött szemüveg, a 37. tételszám alatt nyilvántartott feljegyzések és névjegykártyák, a 38. tételszám alatti fehér atlétatrikó,            a 39. tételszám alatt nyilvántartott csekkek, blokkok, névjegyek, a 40. tételszám alatt rögzített bordó-fekete csíkos nyakkendő, a 42. és 66. tételszámok alatt bevételezett elemi  szálak, a 43. tételszám alatt nyilvántartott fa anyagminta, a 45. tételszámon jegyzett, a tenyér részén lyukas, fekete kötött kesztyű, a 46. tételszám alatti rágógumi, a 47. és 65. tételszámok alatti nyomtöredékek, a 60. tételszám alatt szereplő szürke zokni, a 67. tételszámon jegyzett rázadék, a 68. és 69. tételszámok alatti DNS törletek, a 71. tételszám alatti függöny darab, a 72. és 77. tételszámok alatti hullazsákok, a 73. és 78. tételszámokon jegyzett alsónadrágok, a 74. és 80. tételszámokon nyilvántartott köröm minták, a 75. és 83. tételszámok alatt jegyzett ujj-és tenyérlenyomatok, a 76. és 81. tételszámokon rögzített hajminták, a 79. tételszám alatt bevételezett izoláló papírtasakok,  a 99. tételszámon rögzített kilenc darab, cipőnyomot tartalmazó linóleum darab, a 100. tételszám alatt rögzített mintahordozók, a 101. tételszámon nyilvántartott DNS minták, a 102. tételszámon rögzített DNS maradvány, valamint három darab hajszál és szőrképlet,  a 103. tételszám alatt jegyzett hat darab vérminta és három darab DNS maradvány,  a 104. tételszám alatti lőszer doboz, a 108. tételszámon szereplő számítógépház oldal, valamint a 109. tételszámon jegyzett két darab cipőtalp-lenyomat lefoglalását a bíróság megszünteti és e tárgyakat megsemmisíteni rendeli. 

 A bíróság az eljárás során lefoglalt és a Fővárosi Törvényszék Gazdasági Hivatalának Bűnjel Csoportjánál Bj.273/2011. számon nyilvántartott tárgyak közül a bűnjeljegyzék 1-50. tételszámai alatt feltüntetett tárgyak lefoglalását megszünteti és azok közül az 1. tételszám alatt szereplő Conceptronic típusú hordozható winchestert a  Általános Iskolának  kiadja, míg a 2-49. tételszámok alatt feltüntetett számlákat, nyilatkozatokat, feljegyzéseket a továbbiakban az iratok mellékleteként rendeli kezelni.      

Kötelezi a bíróság  II.r. és  III.r. vádlottakat, hogy az ítélet jogerőre emelkedésétől számított 15 (tizenöt) napon belül a  magánfélnek egyetemlegesen fizessenek meg 6.417.741 (hatmillió-négyszáztizenhétezer-hétszáznegyvenegy) forintot kártérítés címén, valamint ezen összegnek a 2008. év december hónap 1. napjától a kifizetés napjáig a késedelemmel érintett naptári félévet megelőző utolsó napon érvényes jegybanki alapkamattal megegyező mértékű kamatát.       

Köteles továbbá a fent megjelölt terheltek - ugyancsak egyetemlegesen - a Magyar Államnak a fenti összeg után járó 385.064 (háromszáznyolcvanötezer-hatvannégy) forintot megfizetni.  

Az eljárás során eddig felmerült 7.511.076 (hétmillió-ötszáztizenegyezer-hetvenhat) forint bűnügyi költségből köteles  I.r. vádlott 3.752.171 (hárommillió-hétszázövenkettőezer-egyszázhetvenegy) forintot,  II.r. vádlott 3.430.945 (hárommillió-négyszázharmincezer-kilencszáznegyvenöt) forintot, III.r. vádlott 327.960 (háromszázhuszonhétezer-kilencszázhatvan) forintot az államnak megfizetni. 

I N D O K O L Á S:

I.

A  VÁDAK  ÉS  A  TÁRGYALÁS  ELŐZMÉNYEI:

A Fővárosi Főügyészség a 2010. év november hó 30. napján kelt és a Fővárosi Bírósághoz a 2010. év december hó 13. napján érkezett NF.373/2009/141-I. számú vádiratában  I.r. és  II.r. terhelteket a Btk. 166.§ (1) bekezdésében meghatározott és a (2) bekezdés a./, c./, és f./ pontjai szerint minősülő előre kitervelten, aljas indokból, több emberen elkövetett emberölés bűntettével vádolta, mely bűncselekményt az I.r. vádlott tettesként, míg a II.r. vádlott bűnsegédként valósított meg.

A fent megjelölt deliktumon túlmenően a vádhatóság I.r. vádlott terhére rótta a Btk. 263/A.§ (1) bekezdés a./ pontjában írt lőfegyverrel és lőszerrel visszaélés bűntettét is. 

A Fővárosi Bíróságon a fenti ügyet 7.B.1689/2010. számon lajstromozták. 

------000000------

A Budapesti XX., XXI. és XXIII. Kerületi Ügyészség a 2010. év szeptember hó 14. napján kelt és a Budapesti XX., XXI. és XXIII. Kerületi Bírósághoz a 2010. év szeptember hó 15. napján érkezett B.XXI.1097/2009/18. számú vádiratában I.r. és  II.r. terhelteket a Btk. 317.§ (1) bekezdésében megfogalmazott és a (2) bekezdés a/. és c./ pontjaira figyelemmel, a (6) bekezdés b./ pontja szerint minősülő, jelentős értékre, folytatólagosan, bűnszövetségben és üzletszerűen elkövetett sikkasztás bűntettével, valamint a Btk. 317.§ (1) bekezdésében meghatározott és a (2) bekezdés a./ és c./ pontjaira figyelemmel, az (5) bekezdés b./ pontja szerint minősülő, folytatólagosan, üzletszerűen és bűnszövetségben, nagyobb értékre elkövetett sikkasztás bűntettével, továbbá 9 rendbeli, a Btk. 276.§-ában írt folytatólagosan elkövetett magánokirat-hamisítás  vétségével vádolta, mint társtetteseket.      

A fent megjelölt ügyet a Budapesti XX., XXI. és XXIII. Kerületi Bíróságon 8.B.XXI.1380/2010. számon vették nyilvántartásba.  

-----000000------

A kerületi bíróság a 2010. év december hónapjában az iratait egyesítés megfontolása végett megküldte a Fővárosi Bíróságnak, ahol azt 7.B.168/2011. számon lajstromozták.     

A Fővárosi Bíróság a 2011. év február hó 14. napján kelt 7.B.168/2011/2. számú végzésében a két külön indult büntetőügyet egyesítette, mert  II.r. vádlott  mindkét eljárásban terhelt, valamint különös tekintettel arra, hogy a vádak tárgyát képező bűncselekmények elválaszthatatlanul szoros tárgyi összefüggést mutattak, hiszen a vagyon elleni deliktumok miatti lelepleződés elkerülésének szükségessége motiválta az élet elleni cselekményt, így az ügyek együttes elbírálása célszerű és indokolt volt.      
A Fővárosi Bíróság imént megjelölt egyesítő végzése a Fővárosi Ítélőtábla mint másodfokú bíróság 1.Bkf.10.402/2011/3. számú végzésével emelkedett jogerőre a 2011. év április hó 11. napján.   
------000000------

A bíróság - többek között - a 2011. év július hó 7. napján, majd ezt követően legközelebb a 2011. év szeptember hó 13. napján tartott tárgyalást az ügyben.  

A két tárgyalási határnap között - a 2011. év július hó 13. napján - hatályba lépett a 2011. évi LXXXIX. törvény, amely jelentős mértékben módosította a büntetőeljárási törvényt és bevezette a kiemelt jelentőségű ügyek kategóriáját, amelyek vonatkozásában az általánostól eltérő, speciális eljárási szabályokat állapított meg. 

E szerint a kiemelt jelentőségű ügyekben a tárgyalási időközt - a főszabály szerinti hat hónapról - két hónapra rövidítette. 

Kiemelt jelentőségű ügy lett - egyebek között - az emberölés súlyosabban minősülő esetei [Btk. 166.§ (2) bekezdés a-j./ pontjai] (Be. 554/B.§ gc./ pontja), melynek egyik eljárásjogi vonzata az a rendelkezés, miszerint ilyen esetben a tárgyalási időköz két hónap. Két hónap elteltével a tárgyalást elölről kell kezdeni (Be. 554/L.§ (2) bekezdés). 

Ezzel kapcsolatban értelmezési problémaként merült fel, hogy az új törvény hatályba lépését megelőzően - a korábbi eljárási törvény rendelkezései szerint - hat hónapon belülre napolt tárgyalásokat újra kell-e kezdeni, meg kell-e ismételni, vagy sem.

A bíróság - szem előtt tartva a Legfelsőbb Bíróság, valamint több ítélőtábla és megyei bíróság kollégiumvezetői által tartott tanácskozáson kialakított állásfoglalást -                   arra az álláspontra helyezkedett, hogy a Be. 11.§ (1) bekezdése és a  605.§ (2) bekezdése változatlanul hatályos. 

Ehhez képest értelmezendő a Novella 27.§ (2) bekezdésében meghatározott rendelkezés.  

A határnap kitűzése ugyanis eljárási cselekmény. Ennélfogva a módosítás hatályba lépését megelőzően a Be. XXVIII/A. Fejezet (a kiemelt jelentőségű ügyek eljárási szabályai) alá tartozó ügyben kitűzött határnap érvényes, annak beállítására, újratűzésére a törvény módosítás nem ad felhatalmazást. Azaz a korábbi büntetőeljárási törvény szerint - az akkor hatályos eljárási szabályoknak megfelelően - elnapolt tárgyalást ismétlés nélkül lehet folytatni, tekintet nélkül arra, hogy az ügy időközben kiemelt jelentőségűvé vált, ennélfogva a tárgyalási időköz két hónapra rövidült. 

Ez a szabály csak a törvény hatályba lépését követően érvényesülhet, hiszen eljárásjogi rendelkezésről van szó. 

------000000------

III.r. vádlott  és védője a  tárgyalás megkezdését követően indítványozták, hogy a III.r. vádlottnak ne kelljen valamennyi tárgyalási napon megjelennie, figyelemmel arra, hogy a terjedelmes bizonyítás legnagyobb része az élet elleni bűncselekmény miatt folyt, amelyben a terhelt semmilyen formában nem volt érintett. 

A bíróság a Be. 279.§ (3) bekezdése értelmében engedélyezte  III.r. vádlottnak, hogy kizárólag azokon a tárgyalási napokon ne jelenjen meg, amelyek az ő cselekvőségét nem érintik, illetőleg a bíróság a vagyon- és közbizalom elleni bűncselekményekre nem vett fel bizonyítást.  

A Be. 242.§ (1) bekezdés c./ pontja értelmében természetesen valamennyi -  III.r. vádlott távollétében megtartott - tárgyalási napon védő képviselte a terheltet.    
   
Egyebekben a Büntetőeljárási Törvény főszabálya szerint a bíróság kötelezte a terheltet az eljárási cselekményeken történő részvételre.  

------000000------

A tárgyaláson eljáró ügyész a lefolytatott bizonyítási eljárás eredményeként a  I.r. és II.r. vádlottakat érintő NF.373/2009/141-I. számú - az élet elleni bűncselekmény elkövetését taglaló - vádirati történeti tényállást az alábbiak szerint pontosította:  

	A vádirati történeti tényállás harmadik oldal, negyedik bekezdés, harmadik mondatát azzal egészítette ki, hogy „személy 2., személy 3. és felesége, tanú 17. segítségével tovább vizsgálta  II.r. vádlott korábbi tevékenységét..."

A pontosítást azzal indokolta, hogy a rendelkezésre álló bizonyítékok - köztük számos tanúvallomás - alapján egyértelműen megállapítható volt, hogy tanú 17. is részt vett a férje által végzett adatgyűjtésben, vizsgálódásban, melynek célja  II.r. vádlott pénzügyi visszaéléseinek felderítése volt.   

	A tényállás ötödik oldal, harmadik bekezdés, első mondatában az ott szereplő időpontot módosította, mely szerint: „II.r. vádlott II.r. vádlott a 2009. év január hó 7. napján 16 óra 29 perc körüli időben értesítette az érdi otthonában tartózkodó I.r. vádlottat a személy 2-vel tervezett találkozó megváltozott időpontjáról."     

A vádat képviselő ügyész a fenti pontosítást azzal indokolta, hogy míg a vádirat 15 óra 55 perc körüli időre tette a fenti eseményt, addig a híváslista alapján azt lehetett megállapítani, hogy  II.r. vádlott 16 óra 26 perckor hívta fel a ...  utcai iskola környékén lévő adótoronyra feljelentkező személy 2-t, akivel 1 perc 15 másodpercet beszélt. 

A tanúk vallomásával egybevetve ez volt az a hívás, amellyel  II.r. vádlott 18 órára módosította a korábban 17 órára megbeszélt találkozó időpontját. 

II.r. vádlott kétszer hívta I.r. terheltet, először 15 óra 55 perckor, majd 16 óra 29 perckor. Ezeket a hívásokat I.r. vádlott még az érdi lakásán fogadta.   

Az ügyész álláspontja szerint a hívások összevetéséből megállapítható, hogy a 16 óra 29 perckor történt hívás - amelyet közvetlenül a személy 2-vel lezajlott beszélgetést követően indított  II.r. terhelt - volt az, amelyben közölte I.r. vádlottsal, hogy a találkozó időpontját módosították.

Ezt támasztja alá az a tény is, hogy  I.r. vádlott a hívást követően elindult az iskolához. Szintén ez irányba mutat  az is, hogy II. r. vádlott 17 óra 10 perckor is hívta I.r.vádlottat, aki ekkor már - a rendelkezésre álló cellainformációk alapján - úton volt az iskola felé. 

	A tényállás hatodik oldal, második bekezdés, utolsó előtti mondatát, mely szerint: „személy 2. ezt hallva a még mindig a belső helyiségben tartózkodó  II.r. vádlott felé fordult és búcsúzni kezdett tőle", akként módosította, hogy: „személy 2. ezt hallva  II.r. vádlottól - aki időközben a belső helyiségből a külső helyiségbe ment át - búcsúzni kezdett." 

	A tényállás hatodik oldal, második bekezdés, utolsó mondatának azt a megfogalmazását, hogy: „Ekkor alkalmasnak tartva a helyzetet, I.r. vádlott... bal halántékon lőtte a tőle elforduló személy 2-t", akként módosította, hogy: „Ekkor alkalmasnak tartva a helyzetet, I.r. vádlott... bal halántékon lőtte személy 2-t."  

	A tényállás hatodik oldal, harmadik bekezdését az alábbiak szerint módosította: „A lövés pillanatában személy 2. a külső irodahelyiségben, a belső iroda bejárata felé vezető fal mellett, a helyiségben található íróasztal bejárai ajtó felőli sarkánál, az asztal hossztengelyével nagyjából megegyező síkban, fejével kissé balra fordulva állt, míg  I.r. vádlott személy 2. bal oldalán, a külső irodahelyiség kijáratának közelében helyezkedett el. Személy 3. a belső irodahelyiség ajtaja közelében tartózkodott, és tőle nem messze a külső helyiségben, a bejárati ajtóval szemközti falhoz közelebb esően állt  II.r. vádlott.    

	A tényállás hatodik oldal, ötödik bekezdés, második mondatát akként módosította az ügyész, hogy: „Ez alatt  II.r. vádlott vagy az iroda belső helyiségében vagy az irodából távozva, közvetlenül annak ajtaja előtt megállva várta, hogy  I.r. vádlott személy 3-al is végezzen és megszerezze személy 2. terhelő bizonyítékokat tartalmazó táskáját, valamint annak az irodának a kulcsát, amelyben a térfigyelő kamerák által rögzített felvételeket tároló számítógép volt."  

	A tényállás hetedik oldal, harmadik bekezdését a követők szerint módosította: „A személy 3-at ért első lövést követően a várakozó  II.r. vádlott nyugodt hangon mondott valamit  I.r. vádlottnak, aki válaszában arra kérte  II.r. vádlottat, hogy személy 3. kulcsát vegye el.  II.r. vádlott a kulcs megszerzése érdekében bement a belső helyiségbe, egyik lábával belelépve a személy 2. fejsérülése következtében kialakuló vértócsába. II.r. vádlott a kulcscsomó - amelyen az iskola bejárati ajtajának kulcsa is rajta  volt - megszerzését közölte I.r. vádlottal, aki ezután megkérte őt, hogy a gépet vegye ki a helyéről.

A vádhatóság képviselője az eddig ismertetett módosításokat azzal indokolta, hogy álláspontja szerint a lefolytatott bizonyítási eljárás eredményeként - figyelemmel a vádlotti nyilatkozatokra, a helyszíni szemléről készült jegyzőkönyvben rögzített adatokra, a fényképfelvételekre, a szakértői véleményekre és a helyszíni tárgyaláson felvett bizonyításra - azt lehetett megállapítani, hogy  II.r. vádlott az igazgatói iroda külső helyiségében volt akkor, amikor I.r. vádlott fejbe lőtte személy 2-t és majd csak  később, a személy 3-at ért első lövést követően, ment csak be a belső helyiségbe a kulcsért, amelyet ő szerzett meg. 

------000000------

Az ügyész a  II.r. és  III.r. terheltekre vonatkozó B.XXI.1089/2009/18. számú - a vádlottak vagyon elleni és közbizalom elleni bűncselekményeit részletező - vádiratának második oldalán, az 1. tényállási pont vonatkozásában úgy pontosította a bűncselekménnyel okozott kár összegét, hogy az  bt. nevére oktatási tevékenység címén kiállított négy darab hamis számla alapján összesen 1.010.000 forint került átutalásra a Bt. Bank Zrt-nél vezetett számlájára. 

A fenti számítási hiba következtében tévesen szerepelt a vádirat negyedik oldalának utolsó bekezdésében a vádlottak által az alapítványnak okozott és meg nem térült kár teljes összege is.

A fentiekre figyelemmel az ügyész a teljes kárösszeget 6.417.741 forintban jelölte meg.    

A vádat képviselő ügyész egyebekben mind a történeti tényállásokat, mind a jogi minősítéseket változatlanul fenntartotta.

II.

A  VÁDLOTTAK  SZEMÉLYI  KÖRÜLMÉNYEI:

I.r. vádlott a tárgyaláson nem nyilatkozott a személyi körülményeire. 

A I. számú nyomozati iratok X. kötetének 5.668. oldalán található - a személyi szabadságot korlátozó kényszerintézkedés tárgyában tartott meghallgatáson tett - vallomása szerint főiskolai végzettségnek megfelelő felsőfokú biztonságszervező képesítéssel rendelkezik. Előzetes letartóztatásba kerülése előtt a Általános- és Szakképző Iskolában dolgozott pedagógiai asszisztensként. Munkájának túlnyomó részét a tanintézménybe járó túlkoros és a kötöttségeket egyáltalán nem, vagy nehezen tűrő renitens tanulók fegyelmezése tette ki, továbbá feladatai közé tartozott az iskolai rend fenntartása, valamint a tanórák zavartalan megtartásának biztosítása.  

A vádlott élettársi kapcsolatban él, kiskorú gyermeke és más eltartásra szoruló hozzátartozója nincs. 
I.r. vádlott büntetlen előéletű, ugyanakkor vele szemben megismételt eljárás van folyamatban a Budaörsi Városi Bíróságon 5.B.360/2010. számon, mely ügyben még tárgyalás nem volt, annak kitűzése a 2012. év őszén várható.

A Budaörsi Városi Bíróság a Budaörsi Városi Ügyészség B.5.394/2003/10-I. számú vádirata alapján folytat eljárást a terhelt ellen 6 rendbeli, a Btk. 318.§ (1) bekezdésében meghatározott és  - a (2) bekezdés c./ pontjára figyelemmel - a (6) bekezdés b./ pontja szerint minősülő jelentős kárt okozó, üzletszerűen elkövetett csalás bűntette, és 8 rendbeli - két esetben kísérleti szakban rekedt - a Btk. 274.§ (1) bekezdés c./ pontja szerint minősülő közokirat-hamisítás bűntette miatt (141. számú bírósági irat).

A vádlott a fenti bűncselekményeit - az imént megjelölt vádiratban foglaltak szerint - a 2001. év január hó 24. napja és a 2002. év október hó 15. napja közötti időszakban követte el. 

I.r. vádlott sem a bűncselekmények elkövetésekor, sem az elmeorvosi vizsgálat időpontjában nem szenvedett, és jelenleg sem szenved az elmeműködés olyan kóros állapotában, amely őt kizárta vagy akár csak korlátozta volna abban, hogy cselekményei társadalomra veszélyes következményeit felismerje, illetve, hogy e felismerésnek megfelelően cselekedjék.
     
Elmeállapotánál fogva a jövőben sem kell attól tartani, hogy hasonló cselekményeket követne el, ezért kényszergyógykezelése nem szükséges. 

A terhelt nem kábítószerfüggő és nem alkoholista, ezért kábítószer függősséget megelőző kezelése, illetve kényszergyógyítása szükségtelen.

A bűncselekmények elkövetése idején nem volt ittas vagy bódult állapotban. 

I.r. vádlott  értelmi színvonala átlagos, a teszteken produkált eredményei megfelelnek az életkorának és iskolai végzettségének. Személyiségstruktúráját tekintve extrovertált típusú ember, szabálytalanságra hajló életvezetéssel, jó színvonalú verbális, mentális és motoros készségekkel, fejlett szociális és önszabályozási adottságokkal. 

II.r. vádlott a Főiskola gépészmérnöki karán végzett mérnök- tanárként. Emellett ...országban egyetemet végzett magyar tagozaton, ahol nemzetközi kis- és középvállalkozási szakértői oklevelet szerzett.  Előzetes letartóztatásba kerülése előtt a Általános és Szakképző Iskola igazgatójaként dolgozott, mely munkából havonta 250.000 forint jövedelme származott. Emellett az önkormányzat pénzügyi bizottságának külső szakértője is volt, mely tevékenységéért havonta további 20.000 forint díjazásban részesült. A terhelt nőtlen, élettársa, kiskorú gyermeke és más eltartásra szoruló hozzátartozója nincs. Vagyonát képezi egy hitellel terhelt személygépkocsi, továbbá egy felszámolás alatt álló vállalkozás. Magas vérnyomására és szívbetegségére rendszeresen gyógyszert szed. Büntetve nem volt és más büntetőeljárás sem folyik ellene.  

II.r. vádlott sem a bűncselekmények elkövetésekor, sem az elmeorvosi vizsgálat időpontjában nem szenvedett, és jelenleg sem szenved az elmeműködés olyan kóros állapotában, amely őt kizárta vagy akár csak korlátozta volna abban, hogy cselekményei társadalomra veszélyes következményeit felismerje, illetve, hogy e felismerésnek megfelelően cselekedjék.     

Elmeállapotánál fogva a jövőben sem kell attól tartani, hogy hasonló cselekményeket követne el, ezért kényszergyógykezelése nem szükséges. 

A terhelt nem kábítószerfüggő és nem alkoholista, ezért kábítószer függősséget megelőző kezelése, illetve kényszergyógyítása szükségtelen.

A bűncselekmények elkövetése idején nem volt ittas vagy bódult állapotban.    

A vádlott extrovertált személyiségtípusú egyén, aki fejlett szociális készségrendszerrel rendelkezik, képes jóindulatú és a konvencióknak megfelelően szabályozott magatartásszervezésre. Az alkalmazkodását és a tartós beilleszkedését gyengíti a több irányban nyitott érdeklődése, a többirányú kötődési igénye és sikerorientáltsága. A szociális konfliktusok megoldásában kiegyensúlyozatlanul kezelt kisebbrendűségi érzés, érzelmi érinthetőség, emocionális labilitás, indulati - hangulati - vágyorientált elsodródások gyengíthetik a reakcióinak az adekvációs színvonalát. A fentiektől függetlenül aktív, lendületes, jó szervezési készséggel rendelkező személyiség. 
 
II.r. vádlott élményekre, kapcsolódásokra nyitott, a fantáziavilága fejlett, könnyen csábul, könnyen és gyakran csalódik, de egyben képes vigasztalódásra, változtatásra is. Széles látókörű, fejlett az ügyintéző készsége, emberi dolgok iránt érdeklődő, humánus, szociális beállítódású.     

III.r. vádlott a személyi körülményeire nem nyilatkozott a tárgyaláson. 

A II. számú nyomozati iratok VI. kötetének 2.893. oldalán található vallomása szerint felsőfokú pénzügyi szakügyintéző végzettsége van. A ...-i székhelyű  Kft-nél dolgozik ügyintézőként, jövedelmére vonatkozó adat nem áll rendelkezésre. A terhelt hajadon, büntetve nem volt, és más büntetőeljárás sem folyik ellene.   

III.

A  BÍRÓSÁG  ÁLTAL  MEGÁLLAPÍTOTT  TÖRTÉNETI  TÉNYÁLLÁSOK:

III/1.

A  I.r. és  II.r. vádlottak által megvalósított előre kitervelten, aljas indokból, több emberen elkövetett emberölés bűntette és más bűncselekmény: 

I.r. és  II.r. vádlottak mindketten a ..., ... kerület .. utca ... szám alatti Általános és Szakképző Iskolában dolgoztak.  I.r. vádlottat a 2007. év február hó 24. napjától pedagógiai asszisztensként alkalmazták, míg  II.r. terhelt a 2006. év október hó 1. napjától iskolaigazgatóként dolgozott a tanintézményben.

A  Általános és Szakközép Iskolát az  Alapítvány  hozta létre a 2006. évben. Az alapítvány kuratóriuma az intézmény vezetésével személy 2-t bízta meg. Intézményvezetői minőségében személy 2. szervezte meg az iskola működését, gondoskodott a tanintézmény és a tanári kar felállításáról, megszervezéséről, mely munkában nagy segítsége volt  II.r. vádlott, akit személy 2. akkor tehetséges és ambiciózus tanárnak tartott, ezért megbízta az iskola igazgatói feladatainak ellátásával. 

Személy 2. és II.r. vádlott  a Párt ...-i alapszervezetéből is jól ismerték egymást, annak mindketten tagjai voltak, a II.r. vádlottat ott is tehetséges, komolyabb feladatok ellátására és magasabb párt-, vagy egyéb politikai funkciók betöltésére is alkalmasnak tartották.

Bár az intézmény vezetője mindvégig személy 2. maradt, azonban az iskola beindítását követően a napi munkában rendszeresen nem vett részt, a tanintézet működését igazgatóként ténylegesen  II.r. vádlott irányította. E pozíciójában hozzá tartozott a szakmai munka szervezése, irányítása, ellenőrzése, de a gyakorlatban az iskola gazdasági ügyei is az ő felügyelete alatt álltak. A II.r. terheltnek az iskola gazdasági ügyei feletti rendelkezését nagyban megkönnyítette az, hogy az intézmény gazdasági vezetője  III.r. vádlott volt, aki ebben az időben - a 2008. év augusztus hónapjának végéig  -  élettársa volt II.r.vádlottnak. 

Mivel az iskolába főként olyan sajátos nevelési igényű, sok esetben túlkoros gyerekek jártak, akiknek a magatartásával számos probléma volt, ezért az iskola vezetése elhatározta, hogy biztonsági őrt fog alkalmazni.  I.r. vádlott régi ismerőse tanú 22. rendőrtiszt ajánlása alapján került az iskolába, ahol munkaköri leírása szerint pedagógiai asszisztensként alkalmazták, de ténylegesen portási, illetve biztonsági őri feladatokat látott el. Tevékenységi körébe tartozott az iskola nyitása-zárása, a riasztórendszer kezelése,  valamint a diákok közötti verekedések és a tanulók egyéb iskolai szabálysértő cselekedeteinek a megakadályozása, illetve megelőzése és általában a rendfenntartás.

Az  I.r. vádlott munkaidejének nagy részében az iskola bejárata mellett lévő pult mögött ült, ahonnan az épület folyosóit és előtereit pásztázó térfigyelőkamerák felvételeit ellenőrizte a monitorokról. A térfigyelőrendszer kamerái által közvetített képeket a  II.r. vádlott irodájában elhelyezett számítógép rögzítette, a felvételeket szükség esetén ennek a számítógépnek a merevlemezéről ellenőrizték.  

II.r. vádlott igazgatói tevékenysége alatt az iskolában fokozatosan feszült légkör alakult ki, amelyet elsősorban a terhelt megosztó magatartása, autokratikus vezetői stílusa idézett elő. A vádlott megfigyelte, illetve bizalmasával  I.r. terhelttel megfigyeltette a tanári kar tagjait, majd a róluk így megszerzett információk birtokában a kollégákat egymás ellen hangolta, akik ilyen körülmények között már egymással szemben is teljesen bizalmatlanná váltak. 
Módszerei közé tartozott a különböző információk begyűjtése, majd elferdített továbbadása, személyeskedő intrikák terjesztése, fegyelmi eljárással fenyegetőzés és a manipulálás.

A fenti módszerekkel elérte, hogy több pedagógus távozott az iskolából, míg a maradék tanári kar alapvetően két részre szakadt, egyfelől azokra, akik igyekeztek II.r. vádlottal szembe szállni, vagy legalábbis a passzív ellenállást választották, másrészt azokra, akik feltétel nélkül együttműködtek vele.

II.r. vádlott az előző csoporthoz tartozók mindennapjait a lehető legkülönbözőbb módokon megkeserítette, míg a hozzá lojális tanárokat hagyta nyugodtan dolgozni, illetve  kivételezett velük.  

I.r. vádlott rendkívül nagyra tartotta  II.r. terheltet, felnézett rá, csodálta őt, valamennyi intézkedését kritika nélkül elfogadta, a végletekig lojális volt hozzá, hűsége megingathatatlan volt. Ilyen körülmények között a II.r. vádlott utasításait minden esetben mérlegelés nélkül végrehajtotta, számára nem volt kétséges, hogy amit II.r. vádlott kigondolt vagy eltervezett - bármi volt is az - helyes és követendő magatartás. 

II.r. vádlott I.r. vádlott feltétlen lojalitását maximálisan kihasználta. Ebben szerepet játszott, hogy az I.r. terhelt átlagon felüli fizikai erejével tekintélyt szerzett magának, nem utolsó sorban pedig az is, hogy I.r. vádlott szoros baráti kapcsolatban állt a kerületi rendőrkapitánnyal. A terheltek az iskolán kívül is rendszeresen találkoztak, tartották egymással a kapcsolatot. Szoros bizalmi-baráti viszonyuk az iskola valamennyi dolgozója és diákja előtt ismert volt. 

A 2008. év nyarán II.r. vádlott internetes társkeresőn új barátnőt talált magának, ezért a 2008. év nyár végén megszakították az élettársi kapcsolatot az iskola gazdasági vezetőjével, III.r. vádlottal. III.r. vádlott ezután addigi közös irodahelyiségüket elhagyta és személy 2. irodájába költözött át. Amikor a 2008. év október hónapjában  II.r. vádlott hosszabb időre betegállományba került, erre az időre személy 2. átvette az igazgatói teendőket. Ebben az időszakban a Magyar Államkincstár ellenőrzést tartott az iskolában, melynek során kiderült, hogy az iskola a sajátos nevelési igényű gyermekek utáni állami támogatást jogosulatlanul vette igénybe, mert az ehhez szükséges adminisztratív teendőket nem végezték el.

Ezzel párhuzamosan az iskolát fenntartó  Alapítvány is kifogásolta az iskola működési költségeinek mértékét, ezért a kuratórium vizsgálatot rendelt el, melynek vezetésével  személy 2-t bízta meg. Az intézményvezető ezt követően részletesen felülvizsgálta  II.r.vádlott korábbi szakmai tevékenységét, gazdasági döntéseit, és arra a következtetésre jutott, hogy a II.r. terhelt számos mulasztást követett el az iskola szakmai irányítása és gazdálkodása terén. 

Miután II.r. vádlott visszatért a betegszabadságáról, a 2008. év november hónapjában személy 2. többször beszélgetett vele a történtekről és szembesítette őt a terhére rótt mulasztásokkal, melyekben a terhelt a személyes felelősségét elismerte, azokat nem vitatta. Személy 2. azonban olyan megoldást keresett, amellyel a problémákat házon belül igyekezet megoldani, illetve kísérletet tett arra, hogy a terhelt tevékenysége miatt az iskolát ért kár valamilyen módon pótolható legyen. Ezért ekkor még II.r. vádlottat - a 2008. év november hó 17. napján - mindössze megrovásban részesítette, egyben lehetőséget adott neki, hogy a feltárt hiányosságok pótlása mellett az iskolát tovább vezesse. 

II.r. vádlott azonban a személy 2. által kért feladatokat nem teljesítette, miközben az intézményvezető III.r. vádlott révén további szabálytalanságokról, visszaélésekről szerzett tudomást. A III.r. vádlott személy 2-nek elmondta, hogy II.r.vádlott  az alapítványi támogatás címén befizetett készpénzből több alkalommal, ismeretlen céllal vett ki jelentősebb összegeket, így a 2008. év december hónapjára az alapítványi pénztár hiánya meghaladta az egymillió forintot. 

Erre figyelemmel személy 2. a 2008. év december hó 15. napján már arról tájékoztatta  II.r. vádlottat, hogy a továbbiakban alkalmatlannak találja az iskolaigazgatói feladatok ellátására. 

Azonban még ekkor is esélyt akart adni a II.r. terheltnek, még ekkor sem akart tőle végleg megválni, ezért a 2008. év december hó 17. napján tartott megbeszélésen több lehetőséget ajánlott fel neki a folytatásra. Eszerint tovább dolgozhat az iskolában tanárként, vagy közös megegyezéssel, illetve rendkívüli felmondással megszüntetik a   munkaviszonyát.

II.r. vádlott ekkor néhány napos gondolkodási időt kért, azonban a megszabott határidőig - a 2008. év december hó 22. napjáig - semmilyen választ nem adott személy 2-nek, aki ezért a 2008. év december hó 23. napján levélben arról tájékoztatta a terheltet, hogy igazgatói állásából felfüggesztette, egyben a hiányosságok feltárására, továbbá az azokért felelős személy vagy személyek kilétének megállapítása érdekében az iskola fenntartójával közös vizsgálatot rendelt el. A levélben azt is közölte II.r. vádlottal, hogy amennyiben a vizsgálat megállapítja a felelősségét, akkor annak megfelelő döntést fog hozni a munkaviszonyával kapcsolatban.

A munkaviszonyáról történő egyeztetést követően  II.r. vádlott még bement az iskolába épületébe, ekkor azonban már csak I.r. vádlottal találkozott. Az I.r. vádlott - annak ellenére, hogy a feltárt hiányosságokban szerepet nem játszott, ahhoz semmi köze nem volt - vezetője és egyben jó barátja,  II.r. terhelt iránt érzett lojalitás által vezérelve szintén otthagyta az iskolát úgy, hogy távozásáról munkáltatóját nem értesítette, arra engedélyt nem kért, a biztonsági kapurendszert kikapcsolta, az azt, illetve az iskola biztonsági rendszerét működtető kulcsot pedig elvitte. Tette mindezt annak ellenére, hogy személy 2. semmilyen intézkedést nem tervezett vele szemben, mert az addigi munkájával elégedett volt. 

Amikor az iskola szakképzési koordinátora, személy 3. - a 2008. év december hó 16. napján - telefonon megkérdezte  I.r. vádlottat, hogy hol van, kinek szólt, hogy elmegy, illetve, miért hagyta el önkényesen a munkahelyét és mikor tér oda vissza, a terhelt közölte vele, hogy majd akkor jön amikor akar, nem biztos, hogy a jövőben az iskolában akar dolgozni. Egyúttal kijelentette, hogy nagyon mérges lesz, ha valaki a távollétében kinyitja a szekrényét, amiben nemcsak a kamerarendszer monitorjai és a mágneskapu főkapcsolója volt, hanem a személyes holmijait is ott tartotta.     

A 2008. év december hó 17. napján tanú 18. oktatási-nevelési koordinátor is felhívta telefonon I.r. vádlottat, hogy mikor jön dolgozni, de az I.r. terhelt agresszívan közölte, hogy azt csinál amit akar, betegállományba megy és letette a telefont.

II.r. vádlott nem sokkal azt követően, hogy személy 2. az igazgatói állásából felfüggesztette helységbe utazott a barátnőjéhez és egészen a 2009. év január hó 4. napjáig ott tartózkodott. 

A terheltek iskolából történő távozását követően II.r. vádlott irodáját és I.r.vádlott szekrényét személy 2. és munkatársai a 2008. év december hó 16. napján felnyitották és az ott talált tárgyakról jegyzőkönyvet készítettek, illetve az iskola irodáinak, valamint bejárati ajtajának zárait lecserélték, hogy oda a vádlottak ne jussanak be.  személy 2., a felesége tanú 17. és személy 3. segítségével tovább vizsgálta  II.r. vádlott korábbi tevékenységét és ekkor már arra a következtetésre jutott, hogy a terhelt az iskola irányítása során nemcsak mulasztásokat vétett, hanem fiktív számlák, valamint a valóságban meg nem történt kiküldetéseket igazoló iratok készítésével és felhasználásával sikkasztott az iskola vagyonából. Megállapítását és az azokat alátámasztó dokumentumokat személy 2. egy  dossziéba helyezte azért, hogy azokat a visszaélések tagadása esetén  II.r. vádlott ellen bizonyítékként felhasználja. A dosszié tartalmáról személy 2. több másolatot is készített, egy példányt pedig az aktatáskájában tartott. 

II.r. vádlott a téli szünetet követően, a tanév második félévének kezdetére visszatért ...-re, azzal a szándékkal, hogy munkahelyét és igazgatói posztját minden lehetséges eszközzel visszaszerezze. Az igazgatói állás megtartása elengedhetetlenül fontos volt számára, mert sem egzisztenciális, sem anyagi okok miatt nem engedhette meg magának, hogy az állandó és biztos jövedelemforrást garantáló állását elveszítse. A terhelt hitelt vett fel, építkezni kezdett és politikai ambíciókat is dédelgetett, tehát feltétlenül szükséges volt pozíciójának megőrzése. 

II.r. terhelt még a ...-re visszatérésének napján - a 2009. év január hó 4-én - az első tanítási napot megelőző vasárnap, először röviddel déli tizenkét óra után felvette a kapcsolatot I.r. vádlottal, majd délután háromnegyed három után néhány perccel felhívta az iskolában tartózkodó személy 2-t, akitől még ugyanarra a napra találkozót kért, anélkül, hogy célját feltárta volna. Személy 2. a délután öt órára tervezett találkozóba beleegyezett, azonban oda nem egyedül ment, mert már végképp nem bízott a II.r. vádlottban. A találkozóról értesítette az iskola újonnan kinevezett igazgatóját, tanú 19-t, aki a találkozóra a férjével, tanú 20-al érkezett. A tervezett találkozóra elment a másik sértett, személy 3. is.     

A találkozóról  II.r. vádlott - rögtön azt követően, hogy időpontot egyeztetett személy 2-vel - értesítette telefonon I.r. terheltet, aki ekkor érdi otthonában tartózkodott, azonban II.r. v ádlott hívását követően nem sokkal az iskolához indult. Amikor a vádlottak észlelték, hogy személy 3.  többedmagával érkezett, az iskola épületébe nem mentek be. Már ekkor megegyeztek, hogy másnap ismét találkoznak és  II.r. vádlott  I.r. terhelt segítségével - személy 2-t megkerülve - folytatja az iskola vezetésének visszaszerzését célzó törekvéseit. 

II.r. terhelt miután távozott az iskolából, kétszer is találkozott a tanári karból  az őt támogató és a kivételezettjei, kedvezményezettjei körébe tartozó tanú 27-el és tanú 26-al, akikkel egyébként is folyamatosan tartotta a kapcsolatot, így ők mindenről tájékoztatták a vádlottat, ami az iskolában történt a távollétében.  II.r. vádlott ezáltal tisztában volt a tanintézményben bekövetkezett változásokkal. 

A két pedagógussal történt találkozó alkalmával II.r. vádlott azt állította személy 2-ről, hogy sikkasztott az iskola vagyonából, továbbá elmondta nekik, hogy mindenképpen vissza akar kerülni az iskola élére, de személy 2-vel már nem kíván együtt dolgozni.

II.r. vádlott a 2009. év január hó 6. napján 18 órára ismét találkozót kért az iskolában személy 2-től. A találkozón II.r. vádlott egyedül jelent meg, azonban arról - mint eddig minden esetben - értesítette I.r. vádlottat, aki érdi otthonából a helyszínre ment és a találkozó időtartama alatt végig az iskola közelében tartózkodott. A találkozón személy 2. mellett tanú 15. is részt vett. A megbeszélésen Személy 2. II.r. vádlott elé tárta azt a dossziét, amelyben összegyűjtötte a vádlottat terhelő bizonyítékokat és amelyek szerint a pénzügyi visszaéléseivel hatmillió forintot meghaladó összegű kárt okozott az alapítványnak és az iskolának.  II.r. vádlott a dokumentumokkal szembesülve először megdöbbent, majd dühösen kijelentette, hogy a visszaélésekért III.r.vádlott a felelős, a személyével összefüggésbe hozható hiányzó pénz jelentős részét pedig az iskola érdekében használta fel. Végül azzal fenyegette meg személy 2-t és tanú 15-t, ha ő megüti a bokáját, akkor személy 2. és tanú 15. is pórul járnak. A fenyegetőzés nem hatott az érintettekre, felszólították II.r. vádlottat, hogy készítsen elszámolást a jogellenesen felvett pénzösszegekről és kimutatást arról, hogy ezeket hogyan használta fel az iskola érdekében. II.r. vádlott tudomására hozták azt is, hogy az alapítványnak a 2009. év január hó 13. napjára kitűzött soron következő ülésén döntenek arról, hogy tesznek-e ellene feljelentést. Személy 2. intézményvezető felszólította a II.r. vádlottat, hogy másnap - a 2009. év január hó 7. napján - 17 órakor jelenlen meg az iskolában, és a nála maradt tárgyi eszközökkel  számoljon el.

Ezen a találkozón egyértelműen világossá vált  II.r. vádlott számára, hogy személy 2. a jövőben már nem kíván vele együtt dolgozni, az iskolát végleg és visszavonhatatlanul el kell hagynia.

Azt követően, hogy  II.r. vádlott szembesült azzal, hogy az iskolába igazgatóként már nem térhet vissza, továbbá anyagi helyzete következtében az elsikkasztott pénzt visszafizetni nem képes és emiatt igen nagy valószínűséggel a büntetőjogi felelősségre vonást sem  kerülheti el - utólag pontosan már meg nem állapítható időben - I.r. vádlottal elhatározták, hogy személy 2-t megölik,                  és az aktatáskáját a benne lévő II.r. vádlott ellen összegyűjtött bizonyítékokkal együtt megszerzik. Így II.r. vádlott visszakerülhet az iskola igazgatói székébe és bizonyítékok hiányában felelősségre vonására sem kerülhet sor.
A vádlottak abban egyeztek meg, hogy a találkozóra II.r. vádlottat I.r. vádott elkíséri, és miután a II.r. vádlott a nála lévő eszközökkel elszámolt és az arról szóló jegyzőkönyv elkészült, személy 2-t az I.r. vádlott a nála lévő pisztollyal lelövi, a táskáját elveszik, a tevékenységüket felvevő térfigyelő kamerák adatait rögzítő számítógépet pedig  II.r. terhelt a helyéről kiveszi és azt a lelepleződésük elkerülése érdekében eltüntetni.      

A vádlottak tervük végrehajtását a 2009. év január hó 7. napjára, a személy 2-vel az iskolában 17 órakor tartandó találkozóra időzítették, majd azt 18 órára módosították. 

II.r. vádlott a 2009. év január hó 7. napján 16 óra 29 perckor - rögtön azt követően, miután személy 2-nél 16 óra 26 perckor kieszközölte a találkozó későbbre halasztását - felhívta telefonon  I.r. vádlottat és tájékoztatta őt a tervezett találkozó megváltozott időpontjáról. 

A hívást az I.r. terhelt az otthonában fogadta, majd magához vette az általa korábban ismeretlen körülmények között, engedély nélkül megszerzett és tartott - korábban már hatástalanított, majd házilag visszaélesített - 9 mm Browning Short kaliberű, .... gyári sorozatszámú, AP-9 típusú öntöltő félautomata pisztolyát, a benne lévő hét darab - WIN 380 Auto feliratú - 9 mm Browning Short kaliberű, amerikai, Winchester gyártmányú, Super-X Silvertip Hollow Point típusú lőszerrel.  

A fenti lőszerből - amely az élő szervezetet rendkívüli mértékben roncsoló, úgynevezett expanzív töltény - eredeti dobozos csomagolásban magához vett további negyven darabot, majd gépkocsival a találkozó helyszínére ment.      

A pisztoly és a töltények a 2004. évi XXIV. törvény 2.§ 16. és 22. pontjai értelmében lőfegyvernek, illetve lőszereknek minősülnek, melyeknek megszerzése és tartása hatósági engedélyhez kötött, amellyel  I.r. vádlott nem rendelkezett.  

Ezt követően  II.r. vádlott 18 óra 03 perc körüli időben találkozott az iskola közelében  I.r. terhelttel, aki mielőtt mindketten bementek az iskola épületébe - pontosan meg nem állapítható helyen és időpontban, de bizonyosan a bűncselekmény elkövetését megelőzően és nem a gyilkosságok szűkebb értelemben vett helyszínén - csőre töltötte a fegyvert, azért, hogy azzal, amikor a bűncselekményt végre kell hajtani, késedelem nélkül tudjon lőni. 

Személy 2-nek és a vele lévő személy 3-nak nem volt tudomása arról, hogy az iskolában I.r. vádlott is megjelenik, a sértettek a találkozóra - a megbeszélés szerint - kizárólag II.r. terheltet várták. 

Ugyanakkor a vádlottak számoltak azzal, hogy személy 3. is jelen lesz, de ennek ellenére tervükön nem változtattak, személy 2. megölésétől nem álltak el, a bűncselekmény végrehajtását még csak el sem halasztották.    

Személy 3. a találkozó előtt a beszélgetés felvétele céljából - ismerve II.r. vádlott módszereit, valamint azt, hogy a II.r. terhelt sok mindent letagad - a kabátja jobb felső zsebébe rejtett egy Olympus VN-480 típusú digitális diktafont és azt követlenül a  vádlottak helyszínre érkezését megelőzően bekapcsolta. A terhelteknek erről a körülményről értelemszerűen nem volt tudomásuk.

A vádlottak este negyed hét előtt néhány perccel léptek be az iskola épületébe, ahol személy 3. fogadta őket, ajtót nyitott nekik.  I.r. vádlott azzal magyarázta a megjelenését, hogy az iskolában hagyott saját tulajdonú számítógépét szeretné hazavinni. Személy 3.  ekkor közölte vele, hogy minden személyes tárgyáról leltárt vettek fel és azokat elzárták. Miközben erről beszélgettek, mindhárman felmentek személy 2. első emeleten lévő irodájához, amely a lépcsőfeljárat mellett, egy külső és egy abból nyíló, ajtóval elválasztott, belső helyiségből állt. Személy 2. ekkor még a mobiltelefonján  tanú 33. könyvvizsgálóval beszélt, a telefonálást 18 óra 15 perckor fejezte be.

A vádlottak a megérkezésüket követően a sértettekkel együtt a külső irodán keresztül a belső irodába mentek, ahol  II.r. vádlott megkezdte a magával hozott eszközök - telefonok és PDA készülék - átadását személy 3. részére. Az eszközök átvételéről személy 3. tételes jegyzőkönyvet készített, amit a végén mindketten aláírtak.

Ezt követően személy 2., személy 3. és  II.r. terhelt arról kezdtek el beszélgetni, hogy a vádlott a lakásában maradt USB kábelt és laptopot mikor vigye be az iskolába. A megbeszélés közben személy 2. jelezve, hogy a találkozót befejezettnek tekinti, a belső irodából kiment a külső helyiségbe. Személy 2-t a külső irodába követte  I.r. vádlott, aki hozzálépve ismét megkérdezte a sértettől, hogy a számítógépét hazaviheti-e. Személy 2. ekkor újból értésére adta, hogy a komputere már nincs  II.r. vádlott volt irodájában. Ebbe a beszélgetésbe személy 3. is közbeszólt és közölte, hogy a számítógépet az iskola egyik földszinti helyiségbe vitték le és elzárták, amihez pillanatnyilag nincs kulcsuk. 

Személy 2. ugyanakkor biztosította arról I.r. vádlottat,  ha másnap bemegy az iskolába, semmi akadálya nem lesz annak, hogy a gépet elvigye. Ez alatt  II.r. terhelt és személy 3. még mindig a belső helyiségben a II.r. vádlottnál maradt laptop átadása érdekében a másnapra tervezett találkozójukat egyeztették. Miután megegyeztek, II.r. vádlott személy 2. felé is jelezte, hogy másnap bemegy az iskolába. Személy 2. ezt hallva azt kezdte mondani II.r. vádlottnak, hogy akkor el tudja hozni a nála lévő tárgyakat, azonban ezt a mondatát már nem tudta befejezni, mert  I.r. vádlott ekkor - alkalmasnak tartva a helyzetet a bűncselekmény végrehajtására - váratlanul és minden előzmény nélkül elővette a fegyverét és a már korábban csőre töltött pisztolyával  közvetlen közelről, bal halántékon lőtte személy 2-t.

A lövés pillanatában személy 2. a külső irodahelyiségben, a belső iroda bejárata felé vezető fal mellett, a helyiségben található íróasztal bejárati ajtó felőli sarkánál, az asztal hossztengelyével nagyjából megegyező síkban, fejével kissé bal fordulva állt, míg I.r. vádlott személy 2. bal oldalán, a külső irodahelyiség folyosóra nyíló kijárati ajtajának közelében helyezkedett el. Személy 3. ekkor a belső irodahelyiség ajtaja közelében tartózkodott és tőle nem messze a külső helyiségben, a bejárati ajtóval szemközti falhoz közelebb esően állt  II.r. vádlott. 
       
A lövedék személy 2-t a talpsíkjától számított 173 centiméter magasságban, arcának bal oldalán, a külső szemzug és a hallójáratot összekötő vonal mentén érte. A lövés hatására a sértett fejjel, a belső irodahelyiségbe vezető ajtó felé dőlve a földre zuhant.  

A sértett a lövés elszenvedését követően azonnal eszméletét vesztette, ezáltal védekező, hely-, illetőleg helyzetváltoztató képessége is megszűnt.

Személy 2. a közvetlen közelről elszenvedett fejlövés következtében olyan súlyos agysérülést szenvedett el, hogy halála a traumát követően perceken belül bekövetkezett,  életét az azonnali orvosi segítség sem menthette volna meg.           

Személy 2. (62 éves sértett)  halála erőszakos úton - az általa elszenvedett egy rendbeli lövés okozta agyroncsolódás, koponyatörés következtében - állt be. 

Az I.r. vádlott által leadott lövés és személy 2. sértett halála között közvetlen ok-okozati összefüggés volt megállapítható.  

A sértett egyébként bonctanilag ép, egészséges szervezetű személy volt, mérsékelt elhízással. Halálának oka kizárólag az elszenvedett egy rendbeli - agyállományt roncsoló - lövési sérülés következménye volt. 

I.r. vádlott a személy 2-re leadott lövést követően a pisztolyt azonnal Személy 3-ra szegezte. Ezalatt II.r. vádlott az iroda belső helyiségében vagy az irodából távozva közvetlenül annak ajtaja előtt -  egészen pontosan meg nem állapítható, de bizonyosan olyan helyen, ahol az eseményeket mindvégig látta és hallotta - megállva várta, hogy I.r. vádlott személy 3-al végezzen és megszerezze személy 2. őt terhelő bizonyítékokat tartalmazó táskáját, valamint annak az irodának a kulcsát, amelyben a térfigyelő kamerák által rögzített felvételeket tároló számítógép volt.      

A történtek láttán megrettent személy 3. a pisztollyal a kezében felé közelítő  I.r. vádlott elől a belső irodahelyiség hátsó része felé hátrált, miközben folyamatosan könyörögve kérte az I.r. terheltet, hogy ne lője le. I.r. vádlott  ekkor felszólította személy 3-t, hogy az iroda kulcsát adja át neki, mely követelésnek a sértett nyomban engedelmeskedett.

I.r. vádlott ezután arra utasította a halálfélelemben lévő személy 3-t, hogy az általa megjelölt helyre álljon, majd miután ezt megtette, azt parancsolta neki, hogy forduljon meg. Személy 3. miközben mérlegelés nélkül végrehajtotta az I.r. terhelt utasításait, folyamatosan az életéért könyörgött és kérlelte I.r. vádlottat, hogy ne lője le, hagyja meg az életét. I.r. vádlott miután személy 3. megfordult, egészen közel lépett hozzá és azt mondta neki: „Nem lőlek le a kurva anyádat, elmondom, hogy mit kell csinálni!... ...Akkor már rég lelőhettelek volna!". Személy 3. ekkor teljes együttműködésről biztosította az I.r. terheltet, egyben jelezte neki, hogy az általa követelt irodakulcs nincs nála, az személy 2-nél volt. I.r. vádlott ekkor felszólította személy 3-t, hogy személy 2. kulcscsomóját is adja át neki, a sértett azonban kétségbeesetten közölte a vádlottal, hogy nem tudja, hol van, majd remélve, hogy  I.r. vádlott megkegyelmez neki, lázasan keresni kezdte a kulcsokat az irodában.
Az I.r. terhelt eközben kissé távolabb lépett a sértettől és az előzetes tervüknek megfelelően már arra utasította személy 3-t, hogy személy 2. táskáját vigye oda neki.        Személy 3. rövid keresés után a táskát megtalálta, amelyet meglátva  I.r. vádlott gyors egymásutánjában - fél másodperc eltéréssel - két lövést adott le személy 3-ra.

Az első lövés a sértettet nem találta el, a lövedék az ablakkereten át a helyiségből kirepült. 

A második lövés személy 3-t -  közelről és hátulról - a hátán, a bal lapockája felső részén, a fedetlen talpsíktól számított 146 centiméter magasságban érte.

A lövedék balról hátulról - fentről előrefelé haladt, mintegy 18-20 centiméter hosszan, így áthatolt a lapockacsonton a II-III. bordaközben, valamint 7 centiméter hosszúságban befúródott a tüdőállományba a tüdőt roncsolva, majd elől a szegycsont mellett az I-II. bordaköz magasságában állt meg a bőrszövet mögött. 

Személy 3. az őt ért lövés hatására azonnal a földre zuhant, hely-, illetve helyzetváltoztató képességét elvesztette.

A lövedék a bal tüdő felső lebenyén áthatolva sértette a légutakat és a nagyobb átmérőjű ereket is, melynek következményeként a sértett mellkasában lassan szivárgó jellegű, de folyamatosan növekedő térfogatú mellűri vérzés alakult ki.
 
A sértett a tüdőlövés következményeként közvetlenül életveszélyes állapotba került, azonban e sérülés - ha személy 3. időszerű, célszerű és szakszerű orvosi ellátásban részesül - nem feltétlenül eredményezte volna a halálát. 

A személy 3-t ért első lövést követően az eseményeknél mindvégig jelen lévő és a helyszínen várakozó  II.r. vádlott nyugodt hangon mondott valamit  I.r. terheltnek, aki válaszában arra kérte a társát, hogy személy 3. kulcsát vegye el.  II.r. vádlott a kulcs megszerzése érdekében bement a belső helyiségbe úgy, hogy közben az egyik lábával belelépett a személy 2. fejsérülése következtében kialakult vértócsába. A II.r. terhelt a kulcscsomó - amelyen az iskola bejárati ajtajának kulcsa is rajta volt - megszerzését közölte I.r. vádlottal, aki ezután megkérte őt, hogy a „gépet" vegye ki a helyéről. 

II.r. vádlott a kulcscsomó birtokában az előzetes terveknek megfelelően a térfigyelő kamerák által a megjelenésükről és a későbbi eseményekről készített felvételeket rögzítő számítógépet őrző irodához ment. Eközben  I.r. terhelt visszatért a jól hallhatóan és láthatóan még életjeleket mutató személy 3-hoz, és közvetlen közelről fejbe lőtte a földön fekvő magatehetetlen és védekezésre képtelen sértettet. 

A lövés személy 3. fejét érte, arcának jobb oldalán, a fülkagyló előtt, a fedetlen talpsíktól számított 163 centiméter magasságban.

A lövedék az agy mindkét lebenyén áthatolt, azonban a koponyaűrt nem hagyta el, mert  a bal halántéklebeny csúcsához közel megrekedt. 

A második - a fejét ért - lövés elszenvedését követően személy 3. még körülbelül tizenegy percig  élt, majd ezt követően elhunyt. 

A fenti két -  az élettel összeegyeztethetetlen - sérülés ilyen hosszú tartamú túlélését az agysérülés súlyossága ellenére azt tette lehetővé, hogy a mellűri vérzés lassan szivárgó jellegű volt és a fejlövés következtében az agytörzshöz tartozó légző és keringési központ közvetlenül nem sérült.

Személy 3. , 31 éves sértett  halála erőszakos úton, két rendbeli lövési sérülés okozta      agyroncsolódás, koponyatörés, valamint tüdőroncsolódás, mellkasi vérvesztés következtében kialakult heveny idegrázkódtatás miatt következett be. 

Az agysérülés súlyosságánál fogva a fejlövést követően a sértett élete már akkor sem lett  volna megmenthető, ha azonnali elsősegélyben, majd szakszerű orvosi ellátásban részesült volna. 

Néhai egészséges szervezetű egyén volt, halálának beálltában kizárólag az általa elszenvedett lövés következtében kialakult belső sérülések, agy és tüdőroncsolódás játszottak szerepet. 

I.r. vádlott magatartása és személy 3. sértett halála között közvetlen ok-okozati összefüggés volt megállapítható. 

Személy 3. kivégzését követően  I.r. vádlott  II.r. terheltet követve a szervert tartalmazó iroda felé indult, azonban menet közben véletlenül elsütötte a fegyverét és a lövéssel saját kezét találta el.   

A lövedék I.r. vádlott  bal kezének tenyérnyi felszínén, a hüvelykpárna vetületének megfelelő helyen - egy körülbelül 6 centiméter kiterjedésű, roncsolt szélű, lövési bemeneti nyílást hagyva maga után - hatolt be az I.r. vádlott testébe, majd az alkarhoz tartozó hajlítóizomzatban, a csukló felől, a könyök felé irányuló lőcsatornát létrehozva az alkar lágyrészeiben, a könyökhöz közel esően, a két alkarcsont között megrekedt anélkül, hogy nagyobb ér-, vagy idegképlet sérült volna.      

A  I.r. vádlott által az önkezű lövés eredményeként elszenvedett sérülés büntetőjogi gyógytartama a nyolc napot meghaladta, a tényleges gyógytartam mintegy nyolc-tizenkét hét volt.

A terheltnél az elszenvedett sérüléssel összefüggésben maradandó fogyatékosság, illetve súlyos egészségromlás nem alakult ki.    

A sérülés következtében a fegyver  I.r. vádlott kezéből a személy 2. irodája előtt található előtérben kiesett.  

I.r. vádlott az addig történtekhez és a helyzethez képest viszonylag nyugodt hangnemben és tényszerűen közölte II.r. vádlottal, hogy „Baszd meg, kézen lőttem magam", amit a II.r. terhelt - felismerve, hogy az I.r. vádlott sérülése a lelepleződésükhöz vezethet - dühös hangnemben és szemrehányóan a „Baszd meg..." kifejezéssel vett tudomásul. 

I.r. vádlott ezután a kamerák képeit rögzítő számítógépet tartalmazó szoba ajtajának kinyitására szólította fel  II.r. vádlottat, aki azonban próbálkozásai ellenére nem tudta kinyitni az ajtót, mert észlelte, hogy a személy 3-tól elvett kulcscsomón lévő kulcsok egyike sem illik a zárba.

Ekkor a sérülése miatt már komoly fájdalommal küszködő  I.r. vádlott - aki szintén szembesült azzal, hogy eredeti tervüket a súlyos sebesülése miatt képtelennek hibátlanul végrehajtani - többször, nyomatékosan felszólította  II.r. vádlottat, hogy tűnjön el a helyszínről. 

II.r. vádlott azonban a felszólításoknak nem tett eleget és kétségbeesetten, folyamatosan azt ismételgette társának, hogy „… de a gépen ott van a felvétel!..., .... de a számítógép...", mert tudta, hogy az ellenük szóló és lelepleződésüket eredményező felvételeket mindenáron meg kell szerezni, az nem juthat a hatóságok birtokába. Emiatt pánikba esett és állandóan a számítógép megszerzését szorgalmazta I.r. vádlottnál. Ekkor I.r. vádlott berúgta az iroda ajtaját,  II.r. terhelt pedig az iskola belső területeiről készített kamerafelvételeket tároló számítógép csatlakozóit széthúzta és az egész számítógépet kiemelte a helyéről. 

Ezután a vádlottak a bűncselekményük elkövetését rögzítő számítógépet, valamint  személy 2. - II.r. vádlottnak az iskolában elkövetett vagyon elleni bűncselekményeire vonatkozó bizonyítékokat tartalmazó - aktatáskáját magukhoz vették,     a személy 3-tól elvett kulccsal az iskola bejárati ajtaját kinyitották, majd 18 óra 31 perc körüli időben együtt elhagyták az iskola épületét.   

II.r. vádlott először autóval a lakására vitte a számítógépet, ahol kiszerelte belőle a felvételeket tartalmazó merevlemezt, a helyszínen viselt és vérrel szennyezett cipőjét pedig lecserélte. Ezt követően ismét autóba ült, a számítógép alkatrészeit egy kukába dobta, a merevlemeztől és személy 2. rá vonatkozó - terhelő dokumentumokat tartalmazó - táskájától, továbbá a vérrel szennyezett cipőjétől ismeretlen helyen és módon megszabadult. 

I.r. vádlott az iskola épületéből kilépve, az intézmény udvarának hátsó részében elhelyezett szemeteskukákhoz ment, ahol a bűncselekmény helyszínére  magával hozott - és az elkövetés után a véletlen baleset következtében a saját vérével szennyezett - lőszereket tartalmazó dobozt az egyik kukában, a szemeteszsákok alá rejtette.     

I.r. vádlott ezt követően az iskolával szemközti zöldséges üzlethez ment, ahol megkérte az üzlet tulajdonosát, hogy értesítse a rendőrséget és a mentőket, mert az iskolában hárman megbeszélést tartottak, amikor egy ismeretlen álarcos elkövető rájuk támadt, lövöldözni kezdett, melynek eredményeként megsérült. 
Azt nem mondta, hogy az épületben két halott is van.  

II.r. vádlott, miután az őt és társát terhelő bizonyítékoktól megszabadult, a közeli bevásárlóközpontba ment, ahol vásárlás közben édesapja telefonon értesítette, hogy a rendőrség keresi, mert segítséget reméltek tőle az iskola biztonsági kamerafelvételeinek megtekintéséhez. A terheltet a rendőrök 20 óra körüli időben visszavitték a bűncselekmény helyszínére, ahol a Budapesti Rendőr-főkapitányság Bűnügyi Főosztály Életvédelmi Osztály szaknyomozóinak azt mondta, hogy ő is az iskolában volt 18 óra 20 percig, ott elszámolt a nála lévő tárgyi eszközökkel és amikor az épületet elhagyta, akkor még minden rendben volt. 

Miután a helyszíni szemle során a rendőrök az elhunyt személy 3. ruházatában megtalálták a diktafont és az azon található felvételt meghallgatták,  I.r. és  II.r. vádlottakat őrizetbe vették.  

------000000-----  

II.r. és  III.r. vádlottak az  Alapítvány  által fenntartott, a ..., ... kerület, ... út ... szám alatti Általános és Szakképző Iskolában dolgoztak, II.r. vádlott mint az általános iskola igazgatója, míg III.r. vádlott mint a tanintézmény gazdasági vezetője a 2006. év szeptember hó 1. napjától kezdődően.  

Emellett II.r. vádlott az alapítvány felügyelő bizottságának elnöke volt, míg III.r. vádlott az alapítvány házipénztárát is kezelte, egyebekben pedig - a 2008. év nyarának végéig -   élettársi kapcsolatban éltek, amelyet tudott személy 2. intézményvezető, valamint az alapítvány vezetése is. 

A vádlottak rövid időn belül felismerték, hogy az alapítvány vezetése, illetve személy 2. intézményvezető sem ellenőrzi kellő alapossággal az általuk irányított általános iskola gazdálkodását - teljes egészében megbíztak bennük - így lehetőség van különböző pénzügyi manipulálásokra, vagyoni visszaélésekre. II.r.vádlott egyébként sem tűrt semmilyen beleszólást a tevékenységébe, a neki nem tetsző, vagy a tevékenysége ellen szót emelő tanárokat gyorsan távozásra kényszerítette az iskolából, míg az ott maradó többi tanár együttműködött vele, de legalábbis nem mertek szót emelni semmiért. 

1.

II.r. és III.r. vádlottak a 2007. év tavaszán elhatározták, hogy úgy szereznek pénzt, hogy III.r. vádlott - oktatási tevékenység címén -  számlákat állít ki az iskola nevében annak az  Betéti Társaságnak a nevére, amely a saját vállalkozásuk volt, és amely cégben II.r. vádlott beltagként, III.r. vádlott pedig kültagként szerepelt. Azt is elhatározták, hogy a vállalkozásuk számlájára így átutalt pénzt felveszik és azt a saját céljaikra használják fel, közösen  költik el. Ugyanakkor az  Bt. a valóságban az iskola részére semmilyen oktatási tevékenységet nem végzett. 

Ennek ellenére III.r. vádlott:

- a 2007. év április hó 23. napján 160.000 forintról állította ki a PF0738466 sorozatszámú számlát, 
- a 2007. év május hó 29. napján 350.000 forintról állította ki a PF0738469 sorozatszámú számlát, 
- a 2007. év  június hó 18. napján szintén 350.000 forintról állította ki a PF0738474 sorozatszámú, míg ugyanezen a napon 150.000 forintról állította ki a PF0738470 sorozatszámú számlát, végül pedig 
- a 2007.év július hó 5. napján megint csak 150.000 forintól állította ki a PF0738472 sorozatszámú számlát.   

Így az iskola részéről összesen 1.160.000 forintot utaltak át az  Bt.  Bank Zrt-nél vezetett számlájára, mely esetekben az utalványozó  II.r. vádlott volt.   

A pénzügyi tranzakciókat  III.r. terhelt a könyvelésben feltüntette. 

2.

A 2008. év február hó 1. és február hó 28. napja közötti időszakban  II.r. vádlott hat iskolai dolgozó nevére készített kiküldetési rendelvényeket, jóllehet az azokon szereplő tanulmányi utakra a valóságban soha nem került sor.

Így:

- II.r. vádlott a saját nevére 147.692 forintot,  
- III.r. vádlott nevére 164.862 forintot, 
- I.r. vádlott nevére 147.692 forintot, 
- Személy 2. nevére 157.154 forintot,
- Tanú 40. nevére 166.704 forintot, és végül 
- Személy 3. nevére 147.692 forintot számoltatott el.

A valótlan tartamú kiküldetési rendelvényeket valamennyi esetben  II.r. vádlott saját kezűleg állította ki és - egy kivételével - ő is igazolta a 2008. év február hó 29-ei dátummal, a 613328-tól a 613333-ig terjedő sorszámokon.  

A hamis kiküldetési rendelvényeken a saját, illetve a kollégái tulajdonában álló gépkocsik típusát és rendszámait tüntette fel, és különböző úti célokat - így például ….. - jelölt meg, de útiköltségként számolt el ...-országi, ...-ai utazást is.     

A kifizetéseket minden esetben II.r. vádlott utalványozta, míg III.r.vádlott - aki szintén tisztában volt a kifizetések valótlanságával - lekönyveltette és intézkedett a kifizetések teljesítésről. 

A vádlottak az így megszerzett összesen 931.796 forintot a saját céljaikra fordították.

II.r. terhelt a 2008. év tavaszán megkereste az iskolában takarítóként dolgozó, de emellett vállalkozást is működtető tanú 43-t, hogy szerezzen neki különböző takarítószerek beszerzését igazoló számlákat összesen 700.000 forint értékben, cserébe a számlák ÁFA tartalmát készpénzben visszafizeti neki.   

A nehéz anyagi körülmények között élő tanú 43. az ajánlatba beleegyezett, majd ennek eredményeként a 2008. év április hó 28-ai dátummal kiállította a PE1258426 sorszámú számlát 405.950 forintról, majd a 2008. év április hó 29-ei keltezéssel kiállította a 1258425 sorszámú számlát 294.050 forintról. 

Így összesen 700.000 forint értékben készített hamis számlákat különféle tisztítószerek beszerzéséről. 

II.r. vádlott miután megkapta a számlákat, az azokon feltüntetett ÁFA tartalom összegét kifizette tanú 43-nak, a számlákat pedig átadta III.r. vádlottnak lekönyvelésre és kifizetésre.   

III.r. vádlott ez alkalommal is tisztában volt azzal, hogy a számlák fiktívek, azok mögött tényleges gazdasági teljesítés nincs. Ennek ellenére II.r. vádlott kérését teljesítette.   

II.r. vádlott ugyancsak fiktív számlák beszerzése érdekében kereste meg az iskolában kertészként dolgozó tanú 44-t, akinek volt egy vállalkozó ismerőse tanú 45., aki a számlaérték 10%-ának kifizetése ellenében hajlandó volt hamis számlákat kiállítani. Az egyes számlák értékének és tartalmának meghatározását II.r. vádlott kérésére III.r. vádlott állapította meg, és a II.r. terhelt kérésének megfelelően került sor a négy fiktív számla kiállítására.  

Így tanú 45. vállalkozása a  Kft. nevében:

- a 2008. év május hó 6. keltezéssel terembérlet címén állította ki az 509364 sorszámú, 700.000 forintról szóló,
- a 2008. év június hó 5. keltezéssel tisztítás címén állította ki az 509367 sorszámú, 600.000 forintról szóló,
- a 2008. év július hó 9. keltezéssel ugyancsak terembérlet címén állította ki a 130658 sorszámú, 600.000 forintról szóló, valamint
- a 2008. év július hó 24. keltezéssel  takarítás címén állította ki a 130660 sorozatszámú, 400.000 forintról szóló fiktív számlát. 

A kiállított számlákat tanú 45. tanú 44. közreműködésével juttatta el II.r.vádlotthoz, aki cserébe összesen 230.000 forintot adott át neki, míg a 2.300.000 forintról szóló fiktív számlákat - amelyek mögött semmilyen valóságos gazdasági tevékenység, illetve esemény nem volt - továbbította  III.r. vádlottnak, aki tudván, hogy a számlák hamisak, azokat a könyvelésbe beállította és kifizette.  

II.r. vádlott a fentieken túlmenően lekönyveltette és kifizettette  III.r. terhelttel a  Kft. nevében kiállított - a 2008. év szeptember hó 15-i keltezéssel ellátott - oktatási tevékenységet megjelölő 400.000 forintról szóló számlát, míg az ellenértékét a vádlottak közösen költötték el.         

A  Kft. a valóságban az iskolában oktatási tevékenységet nem végzett. 

A vádlottak az alapítvány II.r. vádlott által kezelt házipénztárából is rendszeresen vettek fel kisebb-nagyobb összegeket, a 2008. év őszéig összesen 1.075.945 forint értékben, amely összeget ugyancsak a saját céljaikra fordítottak.

A vádlottak az alapítványnak összesen 6.567.741 forint kárt okoztak, amely nem térült meg.     
IV.

A  BIZONYÍTÉKOK  SZÁMBAVÉTELE  ÉS  ÉRTÉKELÉSE:

A bíróság az eljárás során bizonyítékként értékelte a vádlottak vallomásait, a tanúk nyilatkozatait, a legkülönbözőbb szakterületekhez tartozó szakértők által készített véleményeket, a személy 3. sértett által készített hangfelvételt, a rendőri jelentéseket, az egyes eljárási cselekményekről készült jegyzőkönyveket, a helyszíni szemlén rögzített fényképfelvételeket, a híváslistákat, a vádlottak erkölcsi bizonyítványait, valamint a nyomozati iratok között fellelhető, illetve a bíróság által beszerzett - és a bizonyítási eljárás anyagává tett - egyéb okirati bizonyítékokat. 

A bíróság a fentieket egyenként és összességükben is értékelte, egybevetette, majd ezt követően mérlegeléssel állapította meg a történeti tényállást. Döntött a terheltek büntetőjogi felelősségéről, az általuk elkövetett bűncselekmények jogi minősítéséről, a velük szemben alkalmazott szankciók neméről és mértékéről, valamint az egyéb járulékos kérdésekről.  
IV/1.

A terheltek vallomásai:

IV/1/a.

A vádlottak vallomásairól általában - a bíróság által tett összefoglaló jellegű megállapítások:

A többszörösen minősülő élet elleni bűncselekmény tényleges elkövetésével - annak végrehajtójaként - vádolt I.r. vádlott kizárólag a bíróság előtt tett, meglehetősen eltérő tartalmú és önmagában is rendkívül ellentmondásos nyilatkozatokat amellett, hogy vallomásai egyébként mindvégig szöges ellentétben álltak  II.r. terhelt állításaival is. 

Érdemi védekezésének lényege röviden úgy foglalható össze, hogy a bűncselekmény elkövetésének helyszínén és időpontjában II.r. vádlottal, továbbá személy 2. és személy 3. sértettekkel ugyan jelen volt, de senkit nem lőtt le, mert a deliktumot egy ismeretlen - maszkot viselő - személy hajtotta végre. 
Mindvégig hangsúlyozta, hogy a vád tárgyát képező, kiemelkedő tárgyi súlyú, élet elleni bűncselekményhez  II.r. vádlottnak még annyi köze sincs mint neki, tömören megfogalmazva, mindketten rossz időben voltak, rossz helyen.  

Ebbéli védekezésén még az olyan őt terhelő megcáfolhatatlan bizonyítékok létezése ellenére sem változtatott, mint a bűncselekményről készült hangfelvétel, továbbá a haemogenetikai-, az orvos-, a fizikus-, a fegyver- és nem utolsó sorban a nyomszakértői vélemények.

Ezek mellett nem hagyható figyelmen kívül, hogy  II.r. vádlott az eljárás folyamán többször is olyan vallomásokat tett, amelyek jelentős mértékben eltértek I.r. vádlott nyilatkozataitól, mi több azokkal antagonisztikus ellentétben álltak. A II.r. terhelt nyomozati szakban tett több vallomása - I.r. vádlott nevének kimondása nélkül -  egyértelműen és minden kétséget kizáróan arra utalt, hogy ismeretei szerint, kizárásos alapon, a két sértettet egyedül az I.r. vádlott lőhette le. 

II.r. vádlott későbbi nyilatkozataiban ez úgy is megjelent, hogy a bűncselekmény észlelését követően azért nem fordult a hatóságokhoz, mert félt I.r. vádlottól, attól, hogy az I.r. vádlott elkövetőként őt is megtalálja, az életére tör és végez vele.  

II.r. vádlott alapvetően más érdemi védekezést terjesztett elő. 

Ennek lényege abban ragadható meg, hogy a deliktum elkövetésének helyszínén és időpontjában jelen volt, a tragikus eseményeket kénytelen-kelletlen átélte, de bűncselekményt nem követett el, éppen csak elkerülte, hogy ő maga is áldozattá váljék.   

A fentiek alapján védekezése három irányú volt:

	Az iskolában a 2009. év január hó 7. napján az esti órákban történtekhez semmi köze nincsen, a többszörösen minősülő élet elleni bűncselekményt még bűnsegédként sem valósította meg. 

	Amennyiben az a magatartása a Büntető Törvénykönyv valamelyik különös részi tényállását kimeríti, hogy a befejezett emberölést követően elvitte az iskolából a deliktumot rögzítő kamerák felvételeit tároló számítógépet, majd azt alkatrészeire szedte és egy szeméttároló konténerbe dobta, akkor az legfeljebb a Btk. 244.§ (1) bekezdésében meghatározott és a (3) bekezdés a./ pontja szerint minősülő bűnpártolás bűntette lehet, 

	de azért sem büntethető, mert a fegyvert a jelenlétében használó elkövető utasította őt ezen magatartására, amely cselekvést ilyen körülmények között kényszer és fenyegetés hatására tanúsította, ezért a Btk. 26.§ (1) bekezdése értelmében vele szemben büntethetőséget kizáró ok áll fenn, mert félelmében képtelen volt az akaratának megfelelő magatartásra. 

A büntetőeljárás során mindvégig igyekezett olyan magatartást tanúsítani, hogy az élet elleni bűncselekmény vádját - értelemszerűen és logikusan - a lehető legtávolabb tartsa magától, ezért védekezését „előretolva" minden olyan tényre nyilatkozott, észrevételt tett,     bizonyítási indítványt terjesztett elő, amelyek még távolról sem voltak közvetlenül összefüggésbe hozhatók a magatartásával. 

A terhére rótt sikkasztások és magánokirat-hamisítások vonatkozásában lényegét tekintve beismerő vallomást tett, csak a minősítést vitatta, mert álláspontja szerint legfeljebb a Btk.  289.§-ában szabályozott számvitel rendjének megsértésében állapítható meg a büntetőjogi felelőssége. Azt állította, hogy a bűncselekmények megtörténtek, de azokról néhai személy 2. is tudott intézményvezetőként, és e deliktumokat éppen a sértett utasítására követte el, hogy elleplezzék az iskolában történt pénzügyi szabálytalanságokat, visszaéléseket. 

A kizárólag a vagyon- és közbizalom elleni bűncselekményekkel érintett III.r. vádlott írásban ténybeli beismerő vallomást tett, mely részben bűnösségére is kiterjedt, ugyanakkor vitatta, hogy az iskola pénzével a sajátjaként rendelkezett. 

IV/1/b.

A terheltek konkrét nyilatkozatai:

I.r. vádlott a nyomozás során formális gyanúsítotti vallomást egyáltalán nem tett, kijelentette, hogy a nyomozó hatósággal nem működik együtt, II.r. vádlott nyilatkozatainak őt érintő részleteire nem reagált és ugyanígy tett az elé tárt szakértői véleményekkel, nem utolsó sorban pedig néhai személy 3. sértett által készített hangfelvétellel kapcsolatban is (I. számú nyomozati irat, X. kötet 6.189-6.231. oldalai).

Ugyanakkor a személyi szabadságot korlátozó kényszerintézkedés meghosszabbítása tárgyában tartott ülésen - a 2009. év július hó 7. napján - a bíróság előtt azt mondta, hogy bűncselekményt nem követett el, az iskolában történtekre csak szakaszosan emlékszik, azonban ennek ellenére igyekezett segíteni a rendőrök munkáját, de nem hittek neki, az ágyhoz bilincselték, ezért a továbbiakban fölösleges volt nekik bármit is mondania.

Ekkor terjesztette elő először azt a védekezését, amely szerint az iskolában őt is megtámadta valaki. Az ismeretlen személy bejött a tanintézménybe, csuklya volt a fején és lövöldözött. I.r. vádlott - állítása szerint - arra nem emlékezett, hogy az elkövető beszélt-e vagy egyáltalán mondott-e valamit. Megjegyezte, hogy nincs ellene semmiféle bizonyíték és újfent nyomatékosította, hogy bűncselekményt nem követett el (BKKB 13.Bny.1.106/2009/2. számú jegyzőkönyv - I. számú nyomozati irat, X. kötet 5.668. oldal).  

A 2009. év november hó 4. napján tartott bírósági ülésen - amikor már ismerte a néhai személy 3. sértett által rögzített hanganyagot, mert azt a rendelkezésre álló iratok tartalma szerint a 2009. év július hó 29. napján tárták elé (I. számú nyomozati irat, X. kötet 6.207-6.215. oldalai) - továbbra is azt mondta, hogy megtámadták őket és ő is áldozat. A hangfelvétel tartalmát ismerve kijelentette, hogy az őt igazolja. Elmondta, hogy beszélgetésre ment be az iskolába, II.r. vádlott pedig már csak azért sem láthatott semmit az eseményekből, mert jóval korábban kilépett abból a helyiségből, ahol az ölési cselekmény történt, azaz amikor a támadó végrehajtotta a deliktumot a II.r. vádlott nem tartózkodott az irodában. Az ismeretlen először személy 2.-t lőtte le, majd személy 3.-al is végzett. Mindkettőjük lelövését látta. Számot adott arról, hogy személy 2.-vel beszélgetett, mit több egyszerre beszéltek, majd hirtelen történt minden. Egyébként a számítógépéért ment be az iskolába. Karácsony előtt beteg volt, ezért nem járt dolgozni, személy 2.-vel jó viszonyt ápolt, így nem is volt oka megölni őt (BKKB 17.Bny.1.872/2009/2. számú jegyzőkönyv - I. számú nyomozati irat, X. kötet 5.698-5.699. oldalai). 

A 2009. év december hó 30. napján tartott bírósági ülésen az ügy érdemét érintően mindössze annyit mondott, hogy II.r. vádlottnak az egész esethez semmi köze nincs (9.Bny.3.111/2009/2. számú jegyzőkönyv - 37. számú bírósági irat).  

A tárgyalási szakban hosszú ideig semmilyen nyilatkozatot nem tett, ugyanakkor az őt érintő személyi- és tárgyi bizonyítékok megismerése során szinte valamennyi esetben élt az eljárási törvényben biztosította jogaival, indítványokat, észrevételeket tett, kérdéseket intézett a tanúkhoz és szakértőkhöz és folyamatosan azt hangoztatta, hogy az ellene felhozott vádak teljességgel megalapozatlanok, bűnösségére nincs bizonyíték. 

A bíróság előtt érdemben először akkor nyilatkozott, amikor már a bizonyítékok legnagyobb részét ismerte (91. számú tjkv. 132-212. oldalai).

A 2011. év november hó 22-i tárgyalási határnapon már azt mondta, hogy II.r. vádlott az adott szituációban valóban pánikban volt azoktól a hangoktól, amelyek az irodából kihallatszottak. Megjegyezte, hogy valóban kérte a számítógépét, de ekkor már a támadó fegyvere nála volt. A II.r. vádlott joggal érthette félre a helyzetet, ezért félhetett tőle, indokolatlanul. Ez alkalommal jelent meg vallomásában először az a motívum, hogy a hangfelvételen tőle elhangzó az a mondat, hogy „Tűnj el!", nem II.r. vádlottnak szólt, hanem a támadónak, aki ekkor még az épületben lehetett (91. számú tjkv. 132. oldal második bekezdés).

Érdemes megjegyezni, hogy I.r. vádlott feltételes módban fogalmazott, ami ilyen körülmények között azt jelenti,  hogy ekkor már nem látta az állítólagos támadót, mégis a helyszín elhagyására szólította fel. 

Ezzel összefüggésben a bíróság az egész eljárás során nem kapott választ azokra a kérdéseire, hogy hol és milyen körülmények között  szólt az ismeretlen elkövetőhöz, ha a szóban forgó időpontban már nem is látta a helyszínen, egyáltalán miért szólította fel távozásra, és amennyiben elvette a támadótól a fegyverét, akkor azzal miért nem tartotta őt a helyszínen a rendőrök kiérkezéséig.  

I.r. vádlott mindezekre egy mondatban úgy válaszolt, hogy sokkolták őt a történtek és nem akart újabb tragédiát.

E tárgykörben - éles ellentétben a korábbi nyilatkozatával és minden egyéb objektív bizonyítékkal - azt is elmondta, hogy a két áldozat megölését követően azonnal felé fordult az elkövető, pisztollyal a kezében, de ő rögtön elvette tőle a fegyvert és ilyen körülmények között lőtte meg a saját kezét, de az is lehet, hogy a támadó sebezte meg őt (91. számú tjkv. 137. oldal negyedik bekezdés).    

I.r. vádlottnak az imént idézett vallomása kapcsán az az egyik legnagyobb - de korántsem egyetlen - probléma, hogy a cáfolhatatlan bizonyítékként szolgáló hangfelvételből minden kétséget kizáróan megállapítható, hogy időrendi sorrendben az utolsó, ötödik lövés érte az I.r. terhelt kezét. 

Ennek a lövésnek a hangja a felvétel 13. perc 54. másodpercénél hallható, ehhez képest az ezt megelőző negyedik lövés 13 perc 39 másodpercnél történt, azaz a két esemény között 15 másodperc telt el, amely ebben a helyzetben igen hosszú időnek minősül, azaz már önmagában sem foghat helyt az I.r. vádlottnak az az állítása, hogy az ismeretlen elkövetővel történt dulakodás során, vagy legalábbis nyomban azt követően szenvedte el a lövési sérülését (I. számú nyomozati irat, III. kötet 1.363-1.365. oldalai).  

Az már csak további adalék, hogy a lövést követően a felvételen egyértelműen hallatszik I.r. vádlottnak az a kijelentése, hogy: „Baszd meg, kézen lőttem magam."(I. számú nyomozati irat, III. kötet 1.365. oldala).  

Itt jegyzi meg a bíróság, hogy a hangfelvétel tartalmának elemzésével és értékelésével részletesen foglalkozik majd a későbbiekben.

I.r. terhelt a tárgyaláson a hangfelvételen hallottakkal kapcsolatban azt állította - nem vitatva, hogy azon az ő hangja hallható (91. számú tjkv. 156. oldal hetedik bekezdés) -, hogy az mindenben őt igazolja, mert ilyen helyzetben együtt kell működni a támadóval. Ő ezt tette, ezért van életben, és ha személy 3. is így járt volna el, még ma is élne (91. számú tjkv. 138. oldal első bekezdés).  

A jelenleg taglalt tárgyalási vallomásának lényegét annyiban lehet összegezni, hogy a bíróság és az ügyész kérdéseire valamennyi esetben kitérő válaszokat adott, amelyek mindannyiszor logikai csorbát szenvedtek, illetve kivétel nélkül ellentétben álltak valamennyi objektív bizonyítékkal. 

Az I.r. vádlott gyakorlatilag figyelmen kívül hagyott minden olyan bizonyítékot, amely tényszerűen a bűnössége irányába hatott és mindig az aktuális kérdésnek megfelelően nyilatkozott a történtekről, mit sem törődve azzal, hogy korábban ugyanarra a kérdésre homlokegyenest más választ adott.

Az imént jellemzett hozzáállásán a helyszíni tárgyalás alkalmával sem változtatott (108. számú tjkv. 67-102. oldalai). 

A korábbiaknak megfelelően ekkor is azzal érvelt, hogy a hangfelvételen hallható beszélgetés - mely a kívülálló számára egyértelműen és félreérthetetlenül közte és az életéért könyörgő néhai személy 3. között zajlott le - az az ismeretlen támadó és közte hangzott el, amelyhez személy 3. nem is tudott hozzászólni, mert a belső irodában háttal volt az eseményeknek, ezért nem is láthatta a történéseket.

Végezetül odáig jutott, hogy a felvételen hallható párbeszéd igazából nem is két személy beszélgetése, hanem mindenki összefüggéstelenül mondta a magáét a nem mindennapi szituációban (108. számú tjkv. 69. oldal első és ötödik bekezdés).     

Még azt is vitatta, hogy a „I.r. vádlott ne lőj le!" mondatot személy 3. neki címezte, mert állítása szerint háttal állt neki a sértett, így nem is láthatta a fegyvert tartó személyt és természetesen őt sem. 

Mindent összevetve megválaszolatlanul maradt a bíróságnak ez a kérdése is, mint megannyi más, amelyeket a hangfelvétel kapcsán tételesen tett fel  I.r. vádlottnak.  

Sokadszorra úgy foglalt állást, hogy a hangfelvétel szerint élete utolsó mondatait azért címezte neki személy 3., mert a sértettben az a kép maradt meg utoljára, hogy ketten vannak a helyiségben és ebből azt gondolta ijedtében - sic! -, hogy csakis ő lőhetett (108. számú tjkv. 71. oldal első bekezdés).

Azokra a saját mondataira, amelyekkel a hangfelvétel szerint az életéért könyörgő személy 3.-nak válaszolt, nevezetesen, hogy „Nem lőlek le, a kurva anyádat, elmondom, hogy mit kell csinálni!... Akkor már rég lelőhettelek volna!", úgy reagált, hogy azokkal semmi probléma nincs, mert ijedtében azt mondta, ami eszébe jutott (108. számú tjkv. 71. oldal ötödik bekezdés).

Amikor a helyszíni tárgyaláson felvetődött az a kérdés, hogy a két sértett halála után miért kizárólag az érdekelte a felvételen rögzítettek szerint, hogy magához vegye a számítógépét és ezért még egy irodaajtót is betört - jóllehet saját állítása szerint is szemtanúja volt a tragédiának és szinte sokkot kapott -, úgy válaszolt, hogy ez egyáltalán nem furcsa, mert ha valamire ráharap, addig megy, amíg el nem intézi. Ilyen a habitusa (108. számú tjkv. 89. oldal utolsó bekezdés).

A bíróság megállapítása szerint rendkívül fontos lehetett I.r. vádlott számára is a számítógép, mert az erre vonatkozó beszélgetés rész, nemcsak a sértettek halála, hanem az I.r. vádlott kézlövése után hangzott el. 

Ebből az állapítható meg, hogy az I.r. terhelt a komoly, vérző, lőtt sérülésével nem foglalkozva bármi áron meg akarta szerezni a számítógépet.  

A terhelt azt válaszolta, hogy ezt ő sem tudja megmagyarázni (108. számú tjkv. 90. oldal ötödik-, hatodik bekezdés). 

Összességben tehát I.r. vádlott vallomásairól már önmagában is azt állapította meg a bíróság, hogy azok tartalmilag és logikailag belső ellentmondásoktól terheltek voltak, melyek feloldása nem sikerült, éppen ellenkezőleg, a vádlott elé tárt objektív bizonyítékok tükrében az ellentmondások csak elmélyültek.  

II.r. vádlott az eljárás minden szakaszában vallomást tett, a hatóságokkal együttműködött, érdemi védekezést terjesztett elő, bűnösségét mindvégig tagadta.
Első gyanúsítottkénti kihallgatása alkalmával - a 2009. év január hó 8. napján - elmondta, hogy az iskolát ketten alapították személy 2.-vel. Az intézmény a 2006. év szeptember hó 1. napján kezdte meg a működését. A 2008. év őszén a Magyar Államkincstár vizsgálta  az iskola gazdálkodását, melynek során megállapították, hogy lényegesen több normatívát igényelt meg az iskola, mint amennyi járt volna a speciális nevelési igényű gyermekek után. Az iskola kuratóriumával úgy egyezett meg, hogy amíg ennek a kivizsgálása tart, addig felfüggesztik igazgatói tevékenységét és nem jár be dolgozni. Beszámolt arról, hogy személy 2. volt az intézményvezető, ő pedig iskolaigazgatóként tevékenykedett. I.r. vádlott hivatalosan pedagógiai asszisztensként alkalmazták, valójában biztonsági őri feladatokat látott el az iskolában. A 2009. év január hó 6. napján megegyezett személy 2.-vel, hogy a következő napon este leadja a szolgálati telefonjait, PDA-ját és egyéb tárgyait. A megbeszélésnek megfelelően a 2009. év január hó  7. napján az esti órákban elment az iskolához, ahol a parkolóban találkozott I.r. vádlottal. Ez nem volt megbeszélve, véletlenül futottak össze, jóllehet aznap többször beszéltek telefonon, mely alkalmakkor megemlítette az I.r. vádlottnak, hogy az iskolába megy megbeszélésre.   Állítása szerint I.r. vádlott az időpontot is tudta. Ő este fél hat körüli időben érkezett a tanintézményhez.

Percre pontosan megjelölte a telefonja híváslistájából, hogy 18 óra 01 perckor hívta fel személy 2.-t, hogy mehet-e, ott van-e már az iskolában. Az iskola tornateremként használt szobájából fényt látott kiszűrődni, ezért I.r. vádlottal megnézték, hogy miért világít a lámpa és azt látták, hogy a gyerekek táncpróbát tartanak. Visszamentek a bejárathoz, 18 óra 14 perckor ismét felhívta személy 2.-t, azonban nem beszéltek, mert nyomban letette a telefont, amikor látta, hogy az iskola bejárati ajtaja nyitva van. Bementek I.r. vádlottal az épületbe, ahol a földszinten nyomban szemben találták magukat személy 3.-al, aki kézfogással üdvözölte őket. Személy 3-al felmentek az emeleti irodába, azonban I.r. vádlott lent maradt a földszinten. Az emeleten az irodából kijött elé személy 2., kezet fogtak, majd így hármasban bementek az irodába. Részletesen leírta a két iroda elhelyezkedését és azt is megjegyezte, hogy időközben I.r. vádlott is felért az emeletre és az iroda ajtóban megállt. A belső - nagyobb alapterületű - helyiségben beszélgettek, végezték az elszámolást, melynek során egy laptoppal kapcsolatban vita alakult ki köztük. személy 3.-al telefonszámot cseréltek, a sértett megcsörgette őt, majd annyiban maradtak,     hogy telefonon fogják megbeszélni azt az időpontot, amikor visszaadja az iskola tulajdonát képező hordozható számítógépet. II.r. vádlott emlékezete szerint 18 óra 24 perckor hívta fel őt a mellette álló személy 3., a hívást visszautasította, hiszen csak az volt a cél, hogy meglegyen a későbbi sértett telefonszáma. 

Számot adott arról is, hogy I.r. vádlott vitatkozott a két sértettel, amely az I.r. vádlott számítógépéről szólt, de valamilyen pénzügyi problémájuk is volt. Mivel nem beszélte meg I.r. vádlottal a találkozót, ezért csak feltételezte, hogy az I.r. vádlott talán a számítógépéért  ment aznap az iskolába. 

A vita közben mind a négyen a folyosóhoz közelebb eső, külső, kisebb alapterületű irodában álltak. A bejárati ajtóban állt I.r. vádlott, mellette személy 2., személy 2.-vel szemben ő (II.r. vádlott), míg legtávolabb, a helyiségben legbelül - a két iroda között lévő ajtónál - személy 3. I.r. vádlott személy 3.-al vitatkozott, miközben személy 2. is beszélt. Személy 2. annyit mondott neki, hogy ők végeztek, ezért ő kiment I.r.vádlott mellett az irodából és elindult a lépcsőhöz azzal a szándékkal, hogy hazamegy.   

Ekkor hallott egy lövést, visszafordult és azt látta, hogy személy 3. I.r. vádlott felé fordulva hátrált az ablak felé. I.r. vádlottból annyit látott, hogy a kezében egy pisztolyt tartott és állt egy helyben. személy 3. hangosan azt kiabálta, hogy „I.r. vádlott ne!", illetve arra is emlékezett II.r. vádlott, hogy ebben a helyzetben I.r. vádlott azt mondta személy 3.-nak, hogy „Add ide a kulcsot!", de személy 3. válaszát már nem hallotta, mert leszaladt a lépcsőn a földszintre, haza akart menni. Amikor lefelé futott a lépcsőn, hallott még egy durranást, majd amikor a földszintre ért, az ajtó zárva volt, ezért nem tudott kimenni. Elindult visszafelé, föl a lépcsőn az emeletre, miközben egy harmadik durranást is hallott, azt azonban nem tudta megmondani, hogy a lövés eldördülésekor még a földszinten volt, vagy már a lépcsőn tartózkodott újra. Amikor újra felért az emeletre, azzal szembesült, hogy I.r. vádlott ráfogja a pisztolyt, amitől nagyon megijedt, mert azt gondolta, hogy ő lesz a következő áldozat. Valami olyasmit mondott az I.r. vádlottnak, hogy a kamera vesz vagy a számítógép rögzíti az eseményeket. I.r. vádlott bement a nagy irodába, felszólította őt, hogy gyere itt a kulcs, II.r. vádlott úgy válaszolt, hogy nem megy oda, ezért I.r. vádlott kidobta a kulcsot a folyosóra, az ajtóhoz. II.r. vádlott felvette a kulcsot, odament az irodájának az ajtajához, de nem nyitotta ki, azt mondta, hogy nem tudja kinyitni, valójában meg sem próbálta. I.r. vádlott felszólította, hogy rúgja be az ajtót, ő azt válaszolta, hogy nem tudja, ezt sem próbálta meg. Újra a lépcső felé indult, de az I.r. vádlott ráfogta a pisztolyt, majd odament az irodához és berúgta az ajtaját. Miután ez sikerült, felszólította őt, hogy vigye el a gépet. II.r. vádlott bement az irodába kitépte a számítógépet a helyéről, de miközben ezzel foglalatoskodott, még egy lövést hallott, majd I.r. vádlott azt kiabálta, hogy „Baszd meg, meglőttem magam!". Kilépett az irodából, ekkor még mindig I.r. vádlott kezében volt a pisztoly, letérdelt előtte és megkérdezte tőle, hogy miért kellett lőni. I.r. vádlott csak annyit válaszolt, hogy takarodjon onnan.

A gépet egy nejlonszatyorba rakta, lerohant a lépcsőn, kinyitotta az ajtót a kulccsal és elhagyta a helyszínt. Hazament, szétszerelte a számítógépet, kiszerelte belőle a winchestert, beült az autóba, a számítógép házát egy kukába dobta, majd elment a kis Dunához és ott a winchestert a vízbe dobta. 

Kijelentette, hogy mindkét helyet meg tudja mutatni. Ezt követően hazament, majd vissza a Tescoba tejért. Mindezt azért tette, mert nagyon félt, nem tudott otthon lenni egyedül, a szupermarketből hozták el a rendőrök. Megjegyezte, hogy egyik lövést sem látta, ezért nem tudja, hogy hol lőhette meg őket az I.r. vádlott. Csak a személy 2. lábát látta a kis irodában, amikor a kulcsért lehajolt (I. számú nyomozati irat, X. kötet 5.869-5.883. oldalai).   

II.r. vádlott első gyanúsítotti vallomásának elolvasásakor egy kívülállónak is az a legszembeötlőbb, hogy a II.r. vádlott már korántsem tanúsított akkora lojalitást I.r. vádlott iránt, mint ahogy ez fordítva volt. 

Ha e vallomás részleteit összevetjük a rendelkezésre álló objektív bizonyítékokkal, akkor megállapítható, hogy II.r. vádlott nyilatkozata az első kihallgatás időpontjához képest meglehetősen jól felépített, talán túlságosan is részletgazdag, melyben jelentős mértékben keverednek a valóságos, illetve a valóságnak tényszerűen egyáltalán meg nem felelő elemek. 

Ezek közül lényeges kiemelni, hogy II.r. vádlott a január 7-ei eseményekről úgy emlékezett meg, hogy a személy 2.-vel való találkozásáról nem tájékoztatta I.r. vádlott, arról az I.r. vádlottnak nem volt - vagy legalábbis tőle - nem lehetett tudomása, a vádbeli események napján teljesen véletlenül találkoztak az iskola előtt.  

Ezzel összefüggésben e helyen csak megemlíti a bíróság - a későbbiekben természetesen részletesen bemutatja -, hogy a híváslisták egyértelműen azt bizonyítják, hogy a két vádlott a vádbeli időszakban, különösen a bűncselekmény napján, illetve az azt megelőző néhány napban, rendkívül szoros és gyakori telefonos kapcsolatban álltak. 

A telefonos kapcsolattartásuknak  az egyik jellemzője éppen az volt, hogy a két terhelt közötti kapcsolat mindig akkor élénkült fel, vált egyre sűrűbbé, amikor II.r. vádlott a  saját jövőbeli egzisztenciális helyzetére vonatkozóan megbeszéléseket folytatott az arra illetékes személyekkel, így különösen személy 2.-vel. Másként fogalmazva a híváslisták   azt igazolták, hogy a terheltek között rendszeres - naponta többszöri - kapcsolattartás volt, azaz I.r. vádlott minden olyan eseményről értesült, ami II.r. vádlottal történt. 

Természetesen a telefonbeszélgetéseiket nem hallgatták le, hiszen a bűncselekmény elkövetését a hatóságok nem tudták előre, más ok pedig nem volt a terheltekkel kapcsolatban titkos megfigyelésre, információszerzésre, illetve adatszerzésre. Ezért a híváslisták alapján tényszerűen lefolytatott beszélgetések tartalmára csak következtetni tudott a bíróság a később megtörtént eseményekből, melyekhez kapcsolódóan - ugyancsak a továbbiakban kifejtendők szerint - a bűncselekmény jogi minősítésére is következtetéseket vont le.    

Ugyanakkor az eljárás során kirendelt informatikai szakértőnek sikerült a terheltek lefoglalt mobiltelefonjaiból kimenteni az azokban tárolt rövid szöveges üzeneteket. Az SMS-ek már jóval informatívabbak voltak pusztán a hívások tényét igazoló híváslistáknál, amelyek közül néhánynak a tartalma egyértelműen bizonyította, hogy a munkahelyéről a 2008. év december hónapjában önkényesen eltávozó  I.r. vádlottat minden fontos - a saját személyét érintő - eseményről értesítette II.r. terhelt. Ezekből az üzenetekből minden kétséget kizáróan megállapítható volt, hogy II.r. vádlott szolgálati helyétől távol is minden olyan történésről értesült, amely lényegesen érintette II.r. vádlott egzisztenciális helyzetét.

Ha már a mobiltelefonokat, híváslistákat és SMS-eket említette a bíróság, akkor e körben kell - jelenleg csak érintőlegesen, de a későbbiekben részletesen kifejtendők szerint - megemlékezni a terheltekhez köthető mobilkészülékek mozgásáról, cellainformációiról.

Ezekről most összefoglalóan annyit szükséges megjegyezni, hogy a cellainformációkból megállapítható volt, hogy az első elhalasztott találkozó alkalmával, majd a bűncselekmény időpontját megelőzően t I.r. vádlott mindig az érdi lakóhelyén, vagy annak közvetlen közelében tartózkodott és akkor indult el a bűncselekmény helyszínére, miután értesítést, illetve hívást kapott  II.r. vádlottól.       
A fenti kitérő után visszatérve  II.r. vádlott első gyanúsítotti vallomására, abban az is szerepel, hogy a megérkezésükkor az iskola ajtaja nyitva volt.

Megint csak előrevetítve a hangfelvétel részletes elemzését, abból megállapítható, hogy a II.r. terhelt e tárgyban közölt állítása tényszerűen nem fedi a valóságot. Ugyanis a  hangszakértői vélemény a néhai személy 3. által készített felvétel legelején hallható zörejek között egyértelműen rögzíti, hogy a vádlottak megérkezésekor kulccsal történő ajtónyitás hallható, amelyből kizárólag az következik, hogy a két vádlottnak néhai személy 3. nyitotta ki az iskola kulcsra zárt ajtaját és engedte be őket az épületbe. 

A hangfelvételen tökéletesen hallható és egyedileg is jól felismerhető a zár kulccsal történő nyitása, valamint a két vádlott és személy 3. beszélgetése (I. számú nyomozati irat, III. kötet 1.345. oldal, a hangfelvétel 1. trackjének első másodpercei, amikor az egész felvételt  elindította személy 3.).

II.r. vádlottnak a következő - a valóságnak nem megfelelő, objektív bizonyítékokkal egyértelműen cáfolható - állítása a szóban forgó gyanúsítotti vallomásában az volt, hogy csak ketten mentek fel személy 3.-al az emeletre, mert I.r. vádlott a földszinten maradt. 

Ugyanakkor a hangfelvétel azt igazolja, hogy  három személy (I.r. vádlott, II.r. vádlott és személy 3.) halad az épületben, miközben folyamatosan beszélgetnek, egymással társalognak. A párbeszédek folyamatosak, a helyzethez illeszkedően adekvátak,  majd ilyen körülmények között jutnak el az emeletre, ahol immár bekapcsolódik a beszélgetésbe a telefonálást éppen befejező negyedik személy, személy 2. is (I. számú nyomozati irat, II. kötet 1.345-1.349. oldalai, a hangfelvétel 1-4. trackjei).

Amikor a bíróság korábban megjegyezte, hogy  II.r. vádlott nem tanúsított akkora lojalitást  I.r. terhelt iránt, mint amilyen fordítva tapasztalható volt,  akkor egyebek mellett arra a II.r. terhelt által tett kijelentésre utalt, amely szerint, amikor az első lövést hallotta visszafordult, és „látta, hogy a személy 3. a I.r. vádlott felé fordulva hátrált az ablak felé". 

Emlékezetes, hogy I.r. vádlott mindvégig ismeretlen álarcos elkövetőről beszélt, a felvételen tőle és személy 3.-tól elhangzottakat kezdetben a szituációnak megfelelő „szerepjátéknak" minősítette, majd végül úgy foglalt állást, hogy az adott kiélezett helyzetben személy 3. is és ő is összevissza beszéltek, ami érthető, mert az életüket féltették. Végezetül azt is megjegyezte, hogy személy 3. azért hozzá könyörgött az életéért, azért nevezte őt néven és kérlelte, hogy ne lője le, mert utoljára nála látta a pisztolyt, amikor elvette az ismeretlen támadótól. 

Ehhez képest II.r. vádlott egy szót sem ejtett ötödik személyről, ismeretlen símaszkos     elkövetőről, hanem egyértelműen azt állította, hogy I.r. vádlott szemtől- szembe állt személy 3.-al és egy pisztolyt tartott a kezében, amit későbbi áldozatára szegezett. 

Cáfolta tehát az ismeretlen elkövető verzióját, de ugyanígy cáfolta  I.r. terhelt abbéli állítását is, hogy a lelövése előtti pillanatban nem láthatta őt személy 3., mert háttal állt neki, egyben cáfolta II.r. vádlott a „szerepjáték" alternatívát is.  

Ugyanerre a jelenetre vonatkozóan a bíróság álláspontja szerint tényszerűen nem igaz  II.r. terheltnek az az állítása, hogy személy 2. közölte vele, hogy ők végeztek, ezért kiment I.r. vádlott mellett az irodából és elindult a lépcsőn, majd az imént rögzítettek szerint már a folyosóról hallotta eldördülni az első lövést. 

II.r. vádlottnak ezt az állítását teljességgel cáfolják a hangfelvételen hallható   események:

A felvétel 13. trackjében I.r. vádlott és személy 2. beszélgetnek, helyesebben inkább vitatkoznak, amelybe - ugyanazon a helyen, hangszakértői szempontból távolságra  vonatkozó megkülönböztetés nélkül - a szó legszorosabb értelmében beleszól II.r. vádlott és mondaná a személy 2.-nek címzett mondatát, amit elkezd, de befejezni nem tud, mert a felvétel 12 perc 11 másodpercénél közbevág személy 2., azonban a  mondandóját már ő sem tudja befejezni, mert a felvétel 12 perc 13 másodpercénél eldördül az első lövés, amely kioltja az életét.   

Látható tehát, hogy II.r. vádlott első lövés előtti utolsó megszólalása és az eldördülő lövés között rendkívül rövid idő - a kiegészítő hangszakértői véleményben foglaltak alapján - mindössze 2,3 másodperc telt el, tehát önmagában már csak emiatt sem igaz a II.r. vádlottnak az az állítása, hogy az első lövés pillanatában vagy az emeleti előtérben, vagy már a lépcsőn tartózkodott. 

Az amúgy sem hosszú 2,3 másodperc még tovább rövidül személy 2. gyors válasza következtében, mert a sértett életében elhangzott utolsó mondattöredék 0,8 másodperccel  előzte meg a lelövését. 

Már az eddig bemutatottak alapján is tényként kell kezelni, hogy személy 2. és  II.r. vádlott egy helyiségben voltak a lövés eldördülése előtt, egymással beszélgettek és ha a sértett a terheltnek válaszolt, akkor II.r. vádlottnak mindösszesen 1,5 másodperce maradt arra, hogy - a saját állításának megfelelően - az első lövés eldördülésének időpontjáig elhagyja a helyiséget, illetve akkor már a folyosón vagy a lépcsőn tartózkodjon.

A bíróság álláspontja szerint ez lehetetlen, egyértelműen kizárható.  

Ezt az állítását cáfolja az időtényezőn kívül a kontextus, azaz szövegösszefüggés is, hiszen II.r. vádlott a I.r. vádlott és a személy 2. közötti beszélgetésbe szólt bele, mintegy megakasztva, félbeszakítva azt. Már csak ezért sem lehet igaz a II.r. terheltnek a tartózkodási helyére vonatkozó állítása, mert az emberek általában nem beszélgetnek úgy,  hogy hátat fordítanak a partnerüknek és távozásuk közben mondanak neki valamit.    

A II.r. vádlott állítását cáfolja a szövegösszefüggés abban az értelemben is, hogy II.r. vádlott viszonylag hosszú - több mint 2 perc - hallgatás után szól ismét személy 2.-hez és a köztük korábban félbehagyott beszélgetés utolsó mondatához kapcsolódik, ahhoz csatol vissza. 

Eszerint a 10. trackben (a felvétel 11. percében) valamilyen dobozokról tesz említést személy 2., amelyre a válasz a 13. trackben (a felvétel 12 perc 11 másodpercénél) található, amikor II.r. vádlott személy 2. mondataira visszautalva    úgy reagál, hogy „holnap jönnék, akkor egy doboz..." 

Az időközben eltelt két percben II.r. vádlott és személy 2. között nincs párbeszéd, azonban a II.r. vádlott mindvégig abban a  helyiségben van, mint a másik három szereplő és az is egyértelműen hallható a felvételen, hogy párhuzamos párbeszédek folynak egyrészt  I.r. vádlott és személy 2., másrészt  II.r. terhelt és személy 3. között, mely utóbbiak a telefonszámokat egyeztetik.     

A felvétel alapján az is teljesen egyértelmű, hogy személy 2. II.r. vádlott mondatára reagált, arra próbált meg válaszolni, mert a II.r. terhelt „holnap jönnék..." kijelentésére a következő pillanatban úgy válaszolt, hogy „Hát akkor el tudod hozni..."

Ilyen körülmények között kétség sem férhet hozzá, hogy a két személy között párbeszéd volt. 

Ami  II.r. vádlottnak az imént részletezett párbeszédkori pontos helyzetét, földrajzi elhelyezkedését illeti, azt a bíróság az igazságügyi hangtechnikai szakértő  kiegészítő véleménye és a nyomszakértői vélemények alapján állapította meg. 

Eszerint az első lövés pillanatában - amely személy 2.-t érte - személy 2., személy 3. és II.r. vádlott az irodahelyiségben tartózkodtak. Egymáshoz szóltak, illetve lényegét tekintve egyszerre beszéltek, gyakorlatilag a lövés pillanatában szakadtak meg a mondataik. 

A hangmérnök szakértő a fentieken túlmutatva olyan megállapítást is tett, amely pont nem a II.r. vádlott által hangoztatott folyosói tartózkodási helyét erősítette meg, hanem éppen ellenkezőleg, rögzítette, hogy a II.r. vádlott személy 3.-al együtt a belső irodahelyiségben, vagy legalábbis a két irodát elválasztó ajtóban állhatott az első lövés pillanatában (I. számú nyomozati irat, III. kötet 1.389. oldal).   

Ugyanakkor I.r. vádlott tartózkodási helyét - szintén ebben az időpontban - a folyosóhoz közelebb eső, külső iroda ajtajának közelében határozta meg, melyet egyébként a más szakterülethez tartozó szakértők (orvos- és fegyver szakértők) is alátámasztottak, mi több  modelleztek is. Zárójelben jegyzi meg a bíróság, hogy a saját elhelyezkedésére vonatkozóan a tárgyalás során több ilyen tartalmú megnyilvánulása volt magának I.r. vádlottnak is.   

Abban feltétlenül igazat mondott  II.r. vádlott az első gyanúsítotti kihallgatása alkalmával, hogy az első lövést követően I.r. vádlott szemtől-szembe állt személy 3.-al és ráfogta a fegyvert. A valóságnak megfelelően idézte fel személy 3. kétségbeesett helyzetét, halálfélelmét és I.r. vádlotthoz címzett könyörgését, mellyel a saját életét  próbálta megmenteni. Mindezeket egyértelműen igazolta a hangfelvétel, amely a 13. trackben található, a felvétel 12 perc 15 másodpercétől a 12 perc 57 másodpercéig, azaz 42 másodpercen át (I. számú nyomozati irat, III. kötet 1.361-1.363. oldalai).    
     
I.r. vádlott és személy 3. sértett egymáshoz viszonyított helyzetére vonatkozóan igaznak bizonyult  II.r. vádlott állítása a bíróság álláspontja szerint, mert azt a hangfelvétel tartalma - hangsúlyozottan a párbeszédekből megállapítható szövegösszefüggés - egyértelműen alátámasztotta. 

Nyomatékosan aláhúzza a bíróság, hogy II.r. vádlott vallomásaiban több olyan részlet is volt az eljárás különböző szakaszaiban, amelyek egyébként tényszerűen megfeleltek a valóságnak, ez azonban nem azt jelenti, hogy pusztán ezért a bíróság a II.r. vádlott szavahihetőségét mindenben elfogadta, mint ahogy azt sem jelenti, hogy teljes egészében  szavahihetetlennek minősítette.      
      
E körben szükséges megjegyezni, hogy a bizonyítékok bíróság által történt értékelésének megszokott módja az, hogy a bíróság a vallomás egyes - általában más bizonyítékokkal is megerősített - részeit fogadja el irányadónak a történeti tényállás megállapításakor, míg a vallomásnak olyan részeit, amelyek más bizonyítékokkal ellentétesek, figyelmen kívül hagyja (a BH. 1998. évi 418. számú eseti döntés III. pontjában kifejtettek szerint).  

A hangfelvétel részletben I.r. vádlott - azzal a csőre töltött fegyverrel a kezében, amellyel másodpercekkel korábban személy 3. szeme láttára közvetlen közelről fejbe lőtte személy 2.-t - fenyegető és ellentmondást nem tűrő parancsokat ad arra vonatkozóan, hogy az amúgy is halálfélelemben lévő sértett mit csináljon, milyen magatartást tanúsítson.  

Ebben a helyzetben legalább négy olyan momentum van, amely egyértelműen azt igazolja,  hogy az I.r. terhelt és személy 3. sértett látták egymást, szemtől-szemben helyezkedtek el, ennélfogva szóba sem kerülhet az idegen támadó jelenléte vagy a szerepjáték, azaz I.r. vádlott lőtte le személy 3.t is.

A./ A hangfelvétel 13. trackjében a 12 perc 13 másodpercnél bekövetkezett első lövés után - amely személy 2. halálát okozta - 12 perc 15 másodpercnél személy 3. azonnal   könyörögni kezd az életéért és folyamatosan kérleli „I.r. vádlottat", hogy ne lője le. Ez másként  nem történhetett, csak úgy, hogy személy 3. szemtanúja volt személy 2. I.r. vádlott általi fejbe lövésének, érezte, hogy ő maga is az életét fenyegető közvetlen veszélyben van és az elkövetőt néven nevezve próbálta menteni az életét. 

Ilyen körülmények között kialakult kettőjük viszonylatában egyfajta „párbeszéd", amely tulajdonképpen a fegyveres I.r. vádlott utasításaiból és a rettegő személy 3. ennek megfelelő válaszaiból állt.

Már önmagában az a helyzet, amelyben ez a jelenet lezajlott kizárólag azt a következtetést  engedi levonni, hogy az érintettek látják egymást, mert felszólítások hangzanak el, amelyekre adekvát válaszok érkeznek.

Ennél is erősebb bizonyítékok a bíróság álláspontja szerint az ebben a helyzetben elhangzott mondatok tartalma:

B./ I.r. vádlott „az irodakulcs" átadására szólítja fel személy 3.-t, aki vissza sem kérdez, hogy   milyen vagy melyik irodának a kulcsát kéri az I.r. vádlott. A válasza annyi, hogy: „Azonnal odaadom, most!". A mondatokból egyértelmű, hogy I.r. vádlott egy olyan irodának a kulcsát kérte, ahová a terheltek számára a bejutás létfontosságú volt. Tény, hogy a történések az emeleten lévő, egymásba nyíló irodákban zajlottak le (I. számú nyomozati irat, II. kötet 563. oldalán elfekvő helyszínrajz, illetve az 588. oldalon látható 41., az 589. oldalon található 44., továbbá a 600-606. oldalakon elfekvő 63-70. sorszámú fényképfelvételek). Így értelemszerűen ezeknek az irodáknak a kulcsa nem érdekelte I.r. vádlott, ugyanakkor az emeleten csak egy olyan iroda volt a fentieken kívül, amely a vádlottak érdeklődésére számot tartott. Ez pedig az volt, amit II.r. vádlott használt, az irodákkal szemben helyezkedett el, lezárt szoba volt és ott működött az a számítógép is, amely az épületben lévő biztonsági kamerák által közvetített képeket rögzítette (I. számú nyomozati irat, II. kötet 563. oldalán található helyszínrajz, valamint a 629. oldalon fellelhető 104-es számú, illetve a 632-637. oldalakon rögzített 107-112. számú fényképfelvételek). 

Ez az irodahelyiség érdekelte a vádlottakat, mert a sértettek megölését követően a véres lábnyomok ehhez a szobához vezettek, később  I.r. terhelt ennek az irodának az ajtaját rúgta be az összetéveszthetetlen méretű lábbelijével, majd innen vitte el II.r. vádlott azt a winchestert, amely rögzítette valamennyi érintett személy mozgását és amely az ügyben - éppen ezért - az egyik, de korántsem egyetlen, döntő bizonyíték lett volna a terheltek büntetőjogi felelősségének megállapítása szempontjából (I. számú nyomozati irat, II. kötet 591. oldal 46. számú fénykép, 594. oldal 51-52. sorszámú felvételek, 596. oldal 56. számú fotó, továbbá a 629-631. oldalakon rögzített 104-106. sorszámú felvételek).

A fent megjelölt 56. sorszámú fényképfelvételen látható az emeleti előtér, valamint az is,  hogy az akkori igazgatói irodával szemben volt egy működő kamera, amelynek tökéletes rálátása volt többek között arra is, hogy ki megy be az  irodákba.

Egyébként t II.r. vádlott a 2009. év január hó 15. napján rögzített nyomozati vallomásához csatolta az általa készített emeleti helyszínrajzot (I. számú nyomozati irat, X. kötet 5.895. oldal), amelyen a tárgyaláson megmutatta, a tanács elnöke pedig színes filctollal bejelölte azokat a kamerákat, amelyek a bűncselekmény elkövetésekor működtek és felvételeket közvetítettek a II.r. vádlott irodájában működő számítógépre, amely rögzítette az eseményeket (37. számú tjkv. 26. oldal első-harmadik bekezdései).

A 2011. év május hó 5. napján tartott tárgyaláson  II.r. vádlott útmutatása alapján a tanács elnöke piros golyóstollal - monogrammukkal megjelölve - tüntette fel       az érintettek tartózkodási helyét az első lövés pillanatában, a II.r. terhelt által készített helyszínrajzon.

Ebből megállapítható, hogy a két sértettet  II.r. vádlott oda helyezte, ahol később őket ténylegesen is megtalálták, és amely helyzetüket több szakértői vélemény (egyesített orvos- és fegyverszakértő, illetve hangtechnikai szakértő) is megerősített.  

Mindössze saját tartózkodási helyét jelölte meg az emeleti előtérben, amelyet az eddig értékelt bizonyítékok alapján a bíróság nem fogadott el, de a későbbiekben erről még szó lesz.   

Visszatérve tehát  I.r. vádlott és személy 3. - személy 2. megölését követő - párbeszédére, csak egyetlen irodakulcsról lehetett szó, mégpedig arról az irodájáról, ami zárva volt és ahol a számítógépek voltak. I.r. vádlott a hangfelvételen rögzítettek szerint nem jelölte meg, hogy melyik iroda kulcsát kéri, személy 3. pedig nem kérdezett rá, amelyből az következik, hogy vagy mindketten tudták - minden további részletezés nélkül - hogy melyik iroda kulcsát követelte a terhelt, vagy legfeljebb valamilyen nonverbális  jelzéssel tudathatta azt.  

Amennyiben igaz, hogy már az eseménysor e részénél is célként fogalmazódott meg a vádlottakban az irodakulcs megszerzése, akkor ennek a későbbiekben még döntő jelentősége lesz az élet elleni bűncselekmény egyik minősítő körülményének értékelése során. 

I.r. vádlott arra is felszólította személy 3.-t, hogy: „Ne lépj rá az izére!", majd egy mutatószóval pontosította, hogy melyik irodáról beszél, amikor úgy fogalmazott, hogy: „Na, annak az irodának a kulcsát!" 

E két mondat kétséget sem hagy afelől, hogy látták egymást, párbeszéd zajlott köztük, hiszen a „Ne lépj rá az izére!" felszólítás a bizonyosan a két iroda között fekvő személy 2. holttestére, de még inkább a fejéből kifolyó nagy mennyiségű vérre  vonatkozott, amit személy 3.-nak látnia kellett, mert más körülmények között nem lenne értelme a mondatnak. A helyszíni szemlén készül felvételek alapján nem kétséges, hogy személy 2. vére teljesen elöntötte a két irodahelyiség közötti átjárót (I. számú nyomozati irat, II. kötet 606. oldal 69-70. számú fényképfelvételek).  

Zárójelben jegyzi meg a bíróság, hogy később a tárgyaláson az orvosszakértők megerősítették, hogy személy 2. a fejlövését követően rendkívül intenzíven, nagy mennyiségben és gyorsan vérzett. Míg a tárgyalási szakban elrendelt - személy 3. cipőjére  vonatkozó -  haemogenetikai vizsgálat olyan eredményt hozott, hogy személy 3. cipőjén részben a saját, részben pedig személy 2. vérét detektálták.

Ebből a tényből pedig olyan következtetés vonható le, hogy személy 3. érintkezett személy 2. vérével, azaz a belső szobából a külsőbe közlekedett I.r. vádlott „Gyere ide..." kezdetű utasításának megfelelően.      

A „Na, annak az irodának a kulcsát!" mondatban a mutatószó használata újfent egyértelművé teszi, hogy az elkövető és a sértett is tudták, hogy melyik kulcsról volt szó.      

Számos bizonyítékkal alátámasztott tény, hogy az élet elleni bűncselekmény elkövetésének időpontjában a terheltek kulcsai már sehol sem voltak használhatóak az épületben, mert személy 2. a vádlottak iskolából távozását követően valamennyi zárat lecseréltette. 

C./ A következő jelentőséggel bíró felszólítás I.r. vádlott részéről személy 3. irányába a kétszer is megismételt „Fordulj meg!" . Valójában ez bizonyítja, hogy I.r. vádlott állításával ellentétben mindezidáig szemben voltak egymással és ekkor utasította az I.r. vádlott személy 3.-t, hogy fordítson neki hátat, aki félelmében természetesen elsőre nem akart eleget tenni a parancsnak. 

A hangmérnök az alapszakvéleményében megjegyezte és a tárgyaláson is mindvégig fenntartotta, hogy ebben a helyzetben rendkívül közel volt egymáshoz a két személy és olyan zajokat is rögzített a személy 3. kabátjának felső zsebében elhelyezett diktafon, amely arra utalt, hogy I.r. vádlott megragadta a sértett ruházatát.    

Ezt egyébként alátámasztják I.r. vádlott ezután következő mondatai is, amelyek a hangfelvételen jól hallhatóak, éppen a közelség miatt. Az I.r. vádlott feszültséggel teli, elfojtott hangon, halkan, de ellentmondást nem tűrően közli személy 3.-al, ha akarta volna, már rég lelőhette volna, majd tudomására hozza, hogy a következőkben milyen feladatokat kell végrehajtania. 

I.r. vádlott e kijelentését hallva önkéntelenül is felmerül a kérdés, hogy mikor és milyen körülmények között lőhette volna le már rég személy 3.-t, ha ez előtt a jelenet előtt néhány másodperccel vette el az ismeretlen támadótól a fegyvert, különös figyelemmel arra is, hogy - az I.r. terhelt immár sokadik verziója szerint - a dulakodás során vagy közvetlenül azután szenvedte el a kéz sérülését.  
  
D./ Miután személy 3. I.r. vádlott utasításait teljesítette - amelyekről a későbbiekben még lesz szó - az I.r. vádlott hátulról tüdőn lőtte a sértettet, mely tény orvosszakértői megállapításon alapul. Ez is meggyőző bizonyítéka annak, hogy I.r. vádlott utasította személy 3.-t, hogy fordítson neki hátat, majd ilyen abszolút kiszolgáltatott helyzetben lőtt rá.

II.r. vádlott a most elemzés alatt álló első nyomozati vallomásában négy, általa is hallott, lövés hangjáról emlékezett meg, amely tényszerűen szintén nem felel meg a valóságnak, mert egyértelműen bizonyított a hangfelvétel és a különböző szakterületekhez tartozó szakértők véleményei alapján, hogy összesen öt lövés dördült el. 

Az első lövedék személy 2.-vel végzett, a második lövés személy 3.-ra irányult, de nem találta el a sértettet, a harmadik - a második után félmásodperccel később - a sértett tüdejét érte, a negyedik a magatehetetlen és védekezésre képtelen személy 3. fejét találta el, míg az ötödik lövés véletlenül következett be, amely  I.r. terhelt kezét sértette.  

II.r. vádlott vallomása szerint az első lövés eldördülésekor az iroda ajtóban, illetve lehet, hogy már a folyosón volt. Ez a lövés oltotta ki személy 2. életét. A terhelt nyilatkozata alapján a lépcsőn lefelé futva hallott még egy durranást. Az első lövés a hangfelvétel 12 perc 13 másodpercénél, míg a második és harmadik lövések - egymást követően fél másodpercen belül - a felvétel 13 perc 02 másodpercénél, illetve 13 perc 03 másodpercénél hallhatóak, tehát az első, illetve a második és harmadik lövés között összesen 49, illetve 50 másodperc telt el. 

A 2012. év január hó 19. napján tartott helyszíni tárgyaláson a bíróság bizonyítási kísérletet hajtott végre, hogy a  II.r. vádlott mennyi idő alatt jut el sietve az emeleti lépcső tetejétől a földszinti bejárati ajtóig és vissza. E tárgyban az volt II.r. vádlott állítása, hogy a második lövést a lépcsőn lefelé hallotta, a harmadikat amikor felfelé ment, vagy legfeljebb akkor, amikor még lent volt az ajtónál.

A bizonyítási kísérlet alkalmával II.r. vádlott a fenti utat nagyjából 31 másodperc alatt teljesítette (108. számú tjkv. 112-113. oldalai), mely eredmény azonban objektívnek semmiképpen nem nevezhető, mert a vádlott elindulási helye és időpontja is bizonytalan volt, csakúgy mint az, hogy valójában milyen sebességgel tette meg ezt az utat, amennyiben egyáltalán megtörtént ez az esemény. 

A lövések időpontja ugyanakkor kézzel fogható tényadat, így ezekből visszaszámolva, illetve ezeket II.r. vádlott nyomozati vallomásában elmondottakra kivetítve megállapítható, hogy ott és akkor, továbbá olyan időmegoszlásban nem is hallhatott lövéseket, mert ha nagyjából 30 másodperc alatt megtette az oda-vissza utat, akkor ebbe semmiképpen nem fér bele az, hogy az első lövéshez képest a második és harmadik mintegy 50 másodperccel később történt, míg II.r. vádlott az egyiket a lépcsőn lefelé menet hallotta, a másikat pedig akkor, amikor a földszinten a bejárati ajtónál volt, vagy útközben a lépcsőn az emeletre. 

Ha ehhez hozzávesszük a sorrendben negyedik lövést, amely személy 3. fejlövése volt, az a második és harmadik lövéshez képest 37 másodperccel, míg az első lövéshez képest 86 másodperccel később következett be, tehát semmiképpen nem elfogadható II.r. vádlott abbéli állítása, hogy milyen helyzetében és hol hallotta a lövéseket. 

Természetesen további probléma, hogy a terhelt csak négy lövésről számolt be, jóllehet ténylegesen öt dördült el és az utolsóról - a saját vallomása szerint is - tudta, hogy az I.r. vádlott kezét érte.

Mindebből az következik, hogy úgy nem történhettek az események, ahogy II.r. vádlott elmondta és egy lövésről nem adott számot, ami a bíróság megítélése szerint nem véletlen, mert az volt, amelyik célt tévesztett és az ablak keretbe fúródott.

Az ötödik lövéssel összefüggésben II.r. vádlott úgy nyilatkozott, hogy miután elsült a fegyver I.r. vádlott pisztollyal a kezében káromkodva kiabált, hogy kézen lőtte magát. Ekkor ő kilépett az irodából, letérdelt a másik vádlott előtt, akinek még mindig pisztoly volt a kezében és megkérdezte tőle, hogy miért kellett lőni. I.r. vádlott csak annyit válaszolt, hogy takarodjon onnan. 

A II.r. terhelt idézett vallomásában elmondottakkal köszönő viszonyban sincs a hangfelvétel tartalma, amelyen nem hallatszik II.r. vádlott részéről semmilyen lövéssel kapcsolatos  kérdés, ugyanakkor I.r. vádlott azon kijelentésére, mely szerint: „Baszd meg, kézen lőttem magam.", egy szemrehányó, flegma „Baszd meg" volt a válasza. 

Ezt követi az irodaajtó kinyitása körül kialakult probléma, illetve huzavona, majd a számítógép elvitele, amely mozzanatok vonatkozásában még hatványozottabban igaz az a megállapítás a bíróság álláspontja szerint, hogy homlokegyenest más értelmezést adott annak II.r. vádlott, mint ami a felvételen valójában hallható. 

A II.r. vádlott a nyomozati vallomásában egy mondat erejéig megemlékezett arról, hogy a pisztolyt rászegező társának ő említette meg, hogy az eseményeket rögzítik a kamerák, illetve a számítógépek (I. számú nyomozati iratok, X. kötet 5.881. oldal második  bekezdés). Mindezt félelmében tette, illetve azért, hogy megóvja I.r. vádlott a lebukástól. 

II.r. vádlott vallomása szerint ezt követően I.r. vádlott szorgalmazta a történéseket rögzítő számítógép megszerzését és elvitelét. A hangfelvétel ismeretében bátran kijelenthető, hogy a II.r. vádlottnak ez az állítása csak részben fedi a valóságot, mert I.r. vádlott egy ízben valóban mondta neki, hogy vegye ki a gépet, de a későbbiekben folyamatosan II.r. vádlott szorgalmazta annak megszerzését. 

A hangfelvételen hallhatóak szerint miután I.r. vádlott felszólította az ajtó kinyitására II.r. vádlott, aki nem tudta az irodát kinyitni, immár arra hívta fel, hogy tűnjön el. Ennek ellenére II.r. vádlott - akinek következetes védekezése szerint az élet elleni bűncselekményhez semmi köze nem volt és az adott helyzetben ő is az életét féltette a vele szemben pisztollyal fellépő I.r. vádlottól - kitartóan sürgette a számítógép megszerzését. Amikor az I.r. terhelt ismét távozásra szólítja fel, még mindig a gép megszerzése a legfontosabb számára, azaz nem törődve a fegyveres fenyegetéssel, halált megvető bátorsággal próbálja elérni célját, bármi áron megszerezni a számára rendkívül fontos felvételeket (a hangfelvétel 15. trackje, I. számú nyomozati irat, III. kötet 1.365. oldal). 

Ezt követi az a mozzanat, amikor az I.r. vádlott fizikai erejét kihasználva berúgja az iroda ajtaját és onnan elviszik a komputer által rögzített felvételeket. 

Látható tehát, hogy  II.r. vádlott az egész eljárás során folyamatosan hangoztatott félelme ellenére nemcsak együttműködött  I.r. terhelttel, hanem olyan cselekvéseket is sürgetett, amelyek elvégzése nélkül adott esetben a bűnösségét dokumentáló bizonyítékok kerültek volna a hatóságok kezébe.     

A bíróság megítélése szerint II.r. vádlott még a legcsekélyebb mértékben sem félt I.r. vádlottól, őt terhelt társa nem fenyegette, az élete egyáltalán nem forgott veszélyben, hanem éppen ellenkezőleg, ilyen körülmények között is uralta az eseményeket és feltétlenül gondja volt a bizonyíték eltüntetésére, megsemmisítésére.  

Azt, hogy mennyire nem volt halálfélelemben, helyesebben fogalmazva semmilyen félelemben  II.r. vádlott, azt a hangfelvétel ezt követő részei is bizonyítják.

A számítógép megszerzését követően távoli pakolás, zörgések, csapódások, valamint a terhelteknek a nyugodt, higgadt beszélgetése hallható, amelyek egészen pontosan azért nem érthetőek, mert eltávolodtak attól az áldozattól, akinek a kabátja belső zsebében a diktafon még ekkor is működött az irodában. 

Emlékezetes, hogy I.r. vádlott védekezése az ismeretlen elkövetőről szólt, míg II.r. vádlott többek között az I.r. vádlottól való félelmével indokolta a bűncselekmény után tanúsított magatartását. Amint az az eddigiekből látható volt, egyik sem bizonyult igaznak.     

A bíróság álláspontja szerint azok a vádlottak, akik szemtanúi egy  teljesen váratlan - két ártatlan ember halálával végződő - tragikus eseménynek, pánikba esnek, rendőrséget, mentőt, vagy bármilyen más segítséget hívnak és nem folytatnak olyan viszonylag  nyugodt, kimért, higgadt - a helyzethez egyáltalán nem illő - párbeszédet, mint ahogy ezt a két terhelt tette. 

Jellemző II.r. vádlott hozzáállására és magatartására a felvétel 17. trackjének 16. percében elhangzott töredékes mondata, mely úgy szól: „... az ajtót törni..."
 
Az igazságügyi hangtechnikai szakértő a későbbiekben még többször előkerülő kiegészítő szakértői véleményében úgy foglalt állást, hogy az „...ajtót törni..." szövegrészlet folytatása  II.r. vádlott részéről a „hülye vagy" vagy a „hülye fasz" szóösszetételek valamelyike volt (I. számú nyomozati irat, III. kötet 1.379. oldal).     
   
A tárgyaláson a szakértő ezt az állítását fenntartotta azzal a megszorítással, hogy szigorúan hangtechnikai szakértői értelemben az elhangzottakra vonatkozóan határozott állítást nem lehet tenni, de hangalak - kihallás - alapján akár egyik, akár másik jelzős szerkezet elfogadható értelmezésként (76. számú tjkv. 294-295. oldalai).

Bármelyik - azonos hangalakú - szóösszetétel hangzott is el, az mindenképpen megállapítható, hogy II.r. vádlott megjegyzésében, hanglejtésében nyoma sincs a félelemnek, hanem inkább megrovás, szemrehányás érződik I.r. vádlott irányában, hogy miért volt olyan hülye vagy hülye fasz, miért kellett az ajtót betörni. 

Végezetül azt állította a II.r. vádlott - még mindig az első gyanúsítotti vallomásában -, hogy lerohant a lépcsőn és elhagyta az iskolát. 

Ezzel szemben a hangfelvétel azt tanúsítja, hogy a vádlottak a bűncselekmény elkövetése után együtt mozogtak az épületben, párbeszédeket folytattak, majd a háttérzajok távoli ajtónyikorgással megszűntek a felvétel 17. trackjében, 17. perc 10. másodpercnél. Ezt követően már csak az életéért küzdő személy 3. utolsó lélegzetvételei hallhatóak a felvételen. 

Mindez annak a bizonyítéka, hogy a terheltek nem külön-külön, hanem együtt hagyták el az iskolát. 

Egyetlen ajtónyikorgás van a felvétel 17. perc 10. másodpercénél, amely újfent azt bizonyítja, hogy együtt mentek ki az ajtón. Ugyanez a nyikorgás hallható a felvétel legelején az 1. trackben, amikor személy 3. ajtót nyitott a vádlottaknak. Ebből egyértelműen az következik, hogy ez a hang az iskola bejárati ajtajának nyikorgása.

A hangmérnök az alapszakértői véleményében megjegyezte, hogy az ajtó erősen nyikorog (I. számú nyomozati irat, III. kötet 1.345. oldal).
 
A tárgyaláson megerősítette, hogy az egész felvételen mindössze ez a két nyikorgás hallatszik, amely ugyanattól az ajtótól származik. A kettő között mindössze élességében, erősségében volt különbség, amelynek egyértelmű magyarázata a diktafonnak az ajtóhoz viszonyított távolsága. Másként fogalmazva, már a vádlottak iskolába érkezésekor működött a diktafon személy 3. kabátjának belső zsebében. Az ajtó nyikorgása ekkor azért volt erősebben hallható a felvételen, mert a sértett az ajtóhoz ment, ő nyitotta ki azt, míg a vádlottak távozásakor szintén működött a felvevő készülék, ugyanakkor személy 3.        az emeleti irodában feküdt magatehetetlenül. Az ilyen értelemben vett nagy távolság miatt  értelemszerűen gyengébben volt hallható az ajtó nyikorgása a vádlottak távozásakor, azonban egyedi azonosításra ennek ellenére alkalmas volt (76. számú tjkv. 306-307. oldalai).  

------000000------

Időrendi sorrendben a 2009. év január hó 9. napján került sor  II.r. vádlott második érdemi megnyilatkozására, mely a személyi szabadságot korlátozó kényszerintézkedés elrendelése tárgyában tartott bírósági ülésen történt. 

Ekkor lényegében az előző napi vallomását ismételte meg, azonban néhány korántsem elhanyagolható eltérés is mutatkozott a korábbi nyilatkozatához képest.

Ekkor azt mondta, hogy miután visszatért az emeletre, mert a bezárt földszinti ajtón nem tudott elmenekülni, kijött az irodából I.r. vádlott és ráfogta a fegyvert. Utasította a számítógép megszerzésére és ekkor ismét hallott egy-két dörrenést. Megjegyzendő, hogy II.r. vádlott a korábbi vallomásában az események ezen időpontjára egyáltalán nem datált lövéseket, különösen nem olyanokat, amelyek közvetlenül egymás után dörrentek.        

Az pedig a korábban kifejtettek értelmében további magyarázatot nem igényel, hogy I.r. vádlott utasította őt a számítógép megszerzésére, mert ilyen a felvételen nem hallható és nem azért, mert nem lehet érteni, hanem mert ilyen nem hangzott el az I.r. vádlott részéről. I.r. vádlott mindössze annyit mondott neki, hogy: „Vedd ki a gépet!", de azt is egészen más szövegösszefüggésben.

II.r. vádlott állításával ellentétben nem hangzott  el olyan felhívás I.r. vádlott részéről, hogy tüntesse el a gépet, nehogy megtalálják és olyan sem hallatszik a felvételen, hogy II.r. vádlott a már halott személy 2.-hez szól kétségbeesve hogy: „ Mi lesz velem nélküled?"     
 
A bűncselekmény elkövetése után a legfőbb bizonyítékot (a számítógép által rögzített   kamerafelvételeket) eltüntető magatartását a I.r. vádlottól való félelmével magyarázta  mondván, hogy rettegett attól, hogy megkeresi a szüleit, a húgát, vagy őt magát az I.r. vádlott, aki eddig is annyi mindent megúszott. Rendőrségre is emiatt nem ment és azt állította, hogy naponta többször hívogatta őt I.r. vádlott, hogy találkozik-e személy 2-vel. 

Részletezte, hogy soha életében nem félt úgy mint akkor, az életét féltette, rettegett, egyben hozzátette, hogy ott volt és mindent látott (I. számú nyomozati irat, X. kötet 5.631-5.639. oldalai).    

------000000------

A 2009. év január hó 15. napján történt gyanúsítottkénti kihallgatása alkalmával II.r. vádlott néhány vizsgálói kérdésre reagálva megismételte, hogy a földszinti bejárati ajtón azért nem tudott elmenekülni, mert zárva volt. Az ajtót egyszer megrúgta, de az üvege nem tört be, az ablakokon pedig azért nem tudott kimászni, mert azokat egy korábbi betörést követően lecsavaroztatta.

Ekkor azzal magyarázta azt a magatartását, hogy visszatért az emeletre, ahol I.r. vádlott lövöldözött, úgy gondolta, hogy a padlástéri tűzvédelmi menekülési útvonalon fogja elhagyni az épületet. A lépcső tetején - az emeleti előtérben - találkozott I.r. vádlottal, aki még mindig maga előtt tartotta a pisztolyát.

II.r. vádlott igyekezett a fegyveres I.r. vádlott személyére vonatkozó állításait tompítani,  összemosni, mert ekkor már úgy fogalmazott, hogy az I.r. vádlott ráirányította a fegyvert,  de az arcára nem nézett (I. számú nyomozati irat, X. kötet 5.893. oldal, második  bekezdés). Későbbi vallomásaiban már következetesen úgy fogalmazott, hogy ő I.r. vádlott nem látta fegyverrel a kezében, mindössze egy pisztolyt tartó kezet látott, de arra következtetett, hogy az csak az I.r. vádlott lehetett, mert más nem volt az épületben. 

Az is igaz, hogy a tárgyalási szakban már olyan következtetésig is eljutott, hogy akár egy harmadik személy is lehetett az elkövető.

Egyebekben a korábbi vallomásait - melyek az eddig bemutatottak szerint részben  ellentétesek voltak a jelenleg ismertetettel - fenntartotta.  

Amikor felvetődtek azok a kérdések, hogy amikor sikerült elhagynia az épületet, miért nem ment a rendőrségre, miért nem hívott segítséget és miért dobta a kukába a bizonyítékot tartalmazó számítógépet, akkor úgy válaszolt, hogy annyira félt mint még életében soha (I. számú nyomozat irat, X. kötet, 5.885-5.895. oldalai).       

------000000------

Az előzetes letartóztatás meghosszabbítása tárgyában tartott bírósági ülésen - a 2009. év július hó 7. napján - újabb részletekkel gazdagította a korábbi nyilatkozatait, amelyeket azzal indokolt, hogy idő kellett neki, hogy az apróbb részletek is eszébe jussanak. 

Eszerint személy 3. engedte be őket az épületbe, majd kulccsal bezárta az ajtót. személy 2. az emeleten várt rájuk, majd négyen beszélgettek, két-két párban, melynek során különböző problémák vetődtek fel és viták alakultak ki. Elsősorban személy 2. vitázott I.r. vádlottal. I.r. vádlott többször említette, hogy elmegy a TV-hez és feltárja az iskola dolgait. Aztán ő kilépett az irodából, mert személy 2.  azt mondta neki, hogy végeztek. Amikor utoljára látta őket, akkor mindhárman egy kupacban álltak. Kilépett a folyosóra, az irodának háttal állt, amikor egy lövést hallott. Ha lehet, akkor az eddigieknél is árnyaltabban fogalmazott  I.r. vádlott cselekvőségére vonatkozóan, mert úgy fogalmazott, hogy nem látta ki adta le a lövést, nem mondhatja azt valakire, hogy az I.r. vádlott volt, mert fogalma sincs, hogy ki lőhetett. Visszafordult, a földön fekvő személy 2. lábát látta, valamint azt, hogy személy 3. az irodában szalad, valamint ezzel párhuzamosan           egy pisztolyt tartó kezet pillantott meg a folyosói ablakban, de hogy a fegyver kinél volt, azt nem látta a félig elhúzott függöny miatt. Immár sokadszorra megerősítette, hogy személy 3. hangját hallotta, amikor életéért könyörögve azt kiabálta, hogy: „I.r. vádlott ne lőj, kérlek ne lőj!"

E vallomásában egy újabb változat jelenik meg a további lövések eldördülésének időpontja és az ekkori saját tartózkodási helye vonatkozásában. II.r. vádlott e nyilatkozatában úgy fogalmazott, hogy már a lépcsőnél volt, amikor újabb két lövést hallott. Ezt követően minden erejét összeszedve elszaladt a bejárati ajtóig, azonban ott nem tudott kimenni. Visszament az emeletre, de a lépcső tetejére már nem jutott fel, mert ott állt I.r. vádlott a korlátnál, kezében a pisztollyal. Kiabált neki, hogy mit csinálsz, a kamerák vesznek, a számítógép rögzít. 

Fontos megjegyezni, hogy a II.r. vádlott a korábbi nyilatkozataiban egyrészt jól elkülönítette az általa hallott második és harmadik lövést, másrészt azokról azt állította, hogy az egyiket a lépcsőn lefelé menet hallotta, a másikat pedig a földszinti ajtónál vagy akkor, amikor ismét az emeletre ment. 

A most értékelt vallomásában egyértelműen azt állította, hogy a második és a harmadik lövés eldördülésekor - melyek között érdemi időbeli különbség nem volt - még az emeleten tartózkodott. 

Amikor visszatért az emeletre I.r. vádlott utasításainak megfelelően cselekedett, félt a társától,  de az I.r. vádlott által adott kulccsal mégsem nyitotta ki az irodát. Ekkor ismét hallott két lövést.              

Megjegyzi a törvényszék, hogy  II.r. vádlottnak ez utóbbi állítása már önmagában sem felel meg a valóságnak, mert összesen öt lövés történt, amelyek közül csak kettő - a második és a harmadik - dördült el gyorsan egymást követően, fél másodperc eltéréssel.  E két lövés személy 3.-t célozta és a másodikra csak azért került sor, mert az első nem találta el az áldozatot. Ezután valóban volt még két lövés, de nem gyors egymásutánjában,  mert a sorrendben negyedik durranás a személy 3.t ért első (időrendi sorrendben harmadik) lövést követően 28 másodperccel, majd az ötödik lövés - amely  I.r. terhelt kézsérülését okozta - a harmadik lövéshez képest 51 másodperccel,  a negyedik lövéshez képest pedig 15 másodperccel később dördült el.    

II.r. vádlott arról is beszámolt, hogy I.r. vádlott a keze meglövésére panaszkodott, illetve ő maga is látta az I.r. terhelt vérző végtagját, arról azonban nem tett említést, ami a hangfelvételen jól hallatszik, hogy ő ezt hogyan reagálta le. Ezzel ellentétben részletesen felelevenítette, hogy miként kötötte ki az irodájában lévő számítógépet, amely rögzítette legalábbis a folyosói eseményeket, mert az tény - és erre is bizonyítást vett fel a bíróság -, hogy a sértettek meggyilkolásának és holttesteik feltalálásának helyszínén, a két irodában nem helyeztek el kamerákat. Azonban a II.r. vádlott által készített helyszínrajzon (I. számú nyomozati irat, X. kötet 5.895. oldal) és a helyszíni szemlén készült fényképfelvételeken (I. számú nyomozati irat, II. kötet 589. oldal 43-44. számú fotók) jól látszik, hogy az emeleti előtér átellenes két sarkában működtek a kamerák, amelyek egyaránt ráláttak a bűncselekmény szempontjából jelentőséggel bíró valamennyi helyiségre, így a II.r. vádlott által eltüntetett felvételeken szerepelnie kellett minden olyan személynek, eseménynek, mozgásnak, történésnek, amely a bűncselekménnyel összefüggött. 

A szóban forgó vallomásában II.r. vádlott egy olyan mondatot is tulajdonított I.r. vádlottnak, hogy: „... a hülye elkezdett lövöldözni".  Ezzel szemben tény, hogy ilyen mondat nem hangzott el az I.r. vádlott részéről, olyan viszont igen, amelyet kihallás alapján a hangtechnikai szakértő is II.r. vádlottnak tulajdonított és amely szemrehányóan  közölte I.r. vádlottal az ajtó betörése okán, hogy:„hülye vagy" vagy „hülye fasz."

E vallomásában is ragaszkodott II.r. vádlott ahhoz, hogy egyedül hagyta el az iskola épületét, majd megindokolta, hogy félelmében nem értesítette a rendőrséget, I.r. vádlottól való rettegésében tüntette el a bizonyítékot hordozó kamerafelvételeket, halálfélelmében és az általa átélt tragikus események miatt kialakult shock hatása alatt ment a Tescoba tejért és ásványvízért.  Beismerte, hogy félrevezette a rendőröket, amikor a bizonyíték felkutatására tett kísérletek során azt állította, hogy a Dunába dobta a számítógépet. Ezt a magatartását szintén a félelmével magyarázta, mert attól tartott, hogy I.r. vádlott megtalálja és akkor neki vége (I. számú nyomozati irat, X kötet 5.667-5.677. oldalai). 

------000000------

A 2009. év július hó 29. napján folytatódott II.r. vádlott gyanúsítotti kihallgatása, amely alkalommal szembesítették őt a bűncselekményről készült hangfelvétellel, azt az elejétől a végéig lejátszották neki.

A gyanúsított e kihallgatását kamerával rögzítették, amelyet a bíróság a Be. 302.§-ában  meghatározott szabályok szerint - figyelemmel a Be. 291.§-ában foglalt rendelkezésekre is  - bemutatott. Szintén így járt el  I.r. vádlott vonatkozásában (108. számú tjkv. 14-17. oldalai).

Ez alkalommal döntően a felvételen hallható eseményekre reagált, azok közül többet kifogásolt, melyekre itt és most nem tér ki a bíróság, de a későbbiekben  - a hangtechnikai szakértő véleményeinek értékelése során - részletesen foglalkozik vele. 

Az iskola pénzügyeire, a 2008. év december hónapban történt felfüggesztésére, a kifizetésekre vonatkozó kettős aláírási jogosultságra vonatkozóan tett vallomást ekkor a vádlott.

A 2009. év január hó 4. napjára személy 2.-vel megbeszélt, de ténylegesen létre nem jött találkozójukkal kapcsolatban kifejtette, hogy a helyszínen megjelent, de elkésett. Ekkor találkozott tanú 19-el is, aki szintén erre a találkozóra jött és megjegyezte, hogy I.r. vádlott is ott volt a helyszínen, de nem vele érkezett, már ott volt a járdán, az iskola közelében. Miatta késett el a találkozóról, vitatkoztak, I.r.vádlott az írott sajtóhoz és a  TV-hez akart fordulni, mert bosszantotta, hogy milyen visszaélések történtek az iskolában.  

A 2009. év január hó 6. napján személy 2.-vel történt találkozójukról elmondta, hogy azon aláírta az iskolaigazgatói állásából történő felfüggesztéséről szóló dokumentumot. Megemlítette, hogy I.r. vádlott valószínűleg ezt a beszélgetést is hallhatta, mert közben telefonon felhívta őt és arra intette, hogy óvatos legyen, ne vitatkozzon, álljon fel és jöjjön el onnan. Még egy SMS-t is küldött I.r. vádlottnak, hogy mi legyen, aki visszaírt, ha holnap nem ő az igazgató, akkor menjenek haza. 

Az igazságügyi számítástechnikai és informatikai szakértő a terheltek telefonjaiból a fenti szöveges üzeneteket kinyerte. A mi legyen kérdést II.r. vádlott a 2009. év január hó 6. napján 18 óra 24 perckor küldte el I.r. vádlottnak, aki 18 óra 59 perckor válaszolt neki. Ez abban az időpontban történt, amikor személy 2. és tanú 15. az iskolában egyeztetett II.r. vádlottal. 

Az SMS váltásból három következtetés vonható le:

Egyrészt, hogy I.r. vádlott mindenről tudott, ami II.r. vádlottal történt, mert őt a II.r. terhelt folyamatosan tájékoztatta a saját személyes sorsának alakulásáról, másrészt az adott napon is aktuálisan képben volt, mert a szöveges üzenet időpontjából látható, hogy az eseményekről informálta őt II.r. vádlott. Harmadrészt - és talán ez a legfontosabb - az I.r. vádlott ekkor is a helyszín közelében tartózkodott, annak ellenére, hogy őt oda senki nem hívta, dolga sem volt ott. 

I.r. vádlott helyszínen tartózkodását a II.r. vádlottnak küldött SMS-ének tartalma is igazolja, hiszen többes szám első személyben fogalmaz: „Akkor menjünk haza". 

A cellainformációk szerint I.r. vádlott készüléke ekkor a ..., ... út ... szám alatti toronyra jelentkezett fel, ugyanúgy, mint  II.r. vádlott telefonja, azaz I.r. vádlott is az iskola közelében tartózkodott (I./IV./2.235. és 2.243. oldalak - cellainformáció a II.r. vádlott által használt telefon tartózkodási helyére, I./IV./2.191. és 2.209. oldalak - cellainformáció a I.r. vádlott által használt telefon tartózkodási helyére).  
  
A 2009. év január 7-i találkozóval kapcsolatban nem tagadta, hogy I.r. vádlottal ment be az épületbe, ahol személy 3. fogadta őket, azonban kijelentette, hogy nem tudja I.r. vádlott miért ment be az iskolába, az biztos, hogy nem ő hívta. Ugyanakkor kijelentette, hogy a találkozó időpontját ő közölte az I.r. vádlottal. A továbbiakban a bűncselekmény részleteiről, az annak során, valamint az azt követően tanúsított magatartásáról a korábbi vallomásaiban foglaltakkal egyezően nyilatkozott, és természetesen arra a vizsgálói kérdésre sem tudott választ adni, ha I.r. vádlott volt a gyilkos és őt is pisztollyal fenyegette, akkor miért bízott mégis annyira meg benne az I. r. vádlott, hogy rábízta a bűncselekmény bizonyítékát őrző felvétel eltüntetését (I. számú nyomozati irat, X. kötet 5.897-5.923. oldalai).    
 
------000000------
  
A 2009. év november hó 4. napján tartott bírósági ülésen csak néhány részletre tért ki a bűncselekmény elkövetésével kapcsolatban. Megismételte, hogy a lövés pillanatában személy 3.-al kommunikált, ugyanakkor ezzel éles ellentétben rögtön kijelentette, hogy amikor a pisztoly hangját hallotta, ő már a folyosón volt, mert kilépett az ajtón, háttal állt a többieknek. 

I.r. vádlott vonatkozásában maradt annál a finomított változatnál, mely szerint nem látta, hogy kinek a kezében volt a pisztoly. Továbbra is a félelmével magyarázta a bűncselekmény során, illetve az azt követően tanúsított magatartását.

Egy új elem azonban megjelent e nyilatkozatában is, nevezetesen, hogy öt lövésre emlékezett és a hangszalagon is ennyi hallható. Ebből valóban annyi igaz, hogy öt lövés történt és azt mind  rögzítette a diktafon, azonban II.r. vádlott - amíg nem ismerte a hangfelvétel tartalmát - mindannyiszor négy lövésről számolt be (I. számú nyomozati irat, X. kötet 5.700-5.701. oldalai). 

------000000------

A tárgyaláson mindvégig ártatlannak vallotta magát. Összefoglalóan elmondta, hogy az iskolában valóban voltak szabálytalanságok, pénzügyi visszaélések, azonban mindezek mögött személy 2. állt. II.r. vádlott kihangsúlyozta, hogy mindenben személy 2.  utasításainak megfelelően járt el és azokat a magatartásokat, amelyeket vagyon- és közbizalom elleni bűncselekményekként a vádiratban a terhére róttak, az intézményvezető tudta, beleegyezése, jóváhagyása, illetve utasítása nélkül III.r. vádlottal képtelennek lettek volna végrehajtani.  

Konkrétan az élet elleni bűncselekménnyel összefüggésben megismételte, hogy január 4-én estére találkozót kért személy 2.-től, amelyről értesítette I.r. vádlott is és úgy határozott, ha ezen a megbeszélésen nem tudnak megállapodni az intézményvezetővel, akkor ő lesz az, aki a rendőrséghez fordul, mert az iskolában törvénybe ütköző pénzügyi visszaéléseket követtek el. I.r. vádlott a parkolóban volt, a találkozó nem jött létre, mert elkésett, de összefutott tanú 19-el és a férjével. 

A 2009. év január hó 5. napjával kapcsolatban arról számolt be, hogy több - az iskola, a  önkormányzat és az MSZP vezetésében fontos pozíciót betöltő - személyhez fordult, hogy feltárja a személy 2. által véghezvitt pénzügyi szabálytalanságokat, bűncselekményeket. Ez ügyben felhívta tanú 30. polgármestert, tanú 15-t, az iskola kuratóriumának elnökét, tanú 34-t, az MSZP országgyűlési képviselőjét, azonban érdemi választ és segítséget egyiktől sem kapott. Amikor pedig személy 2.-vel és tanú 15-el találkozott, akkor cinikusan azt mondták neki, hogy ők már nyugdíjasok, a hátralévő életükben elunokáznak, de II.r. vádlott még fiatal és ha lebuktatja őket, magukkal rántják, tönkre mehet a karrierje, valamint az egész élete. 
A vagyon elleni bűncselekmények vonatkozásában ténybeli beismerő vallomást tett, amikor kijelentette, hogy a fiktív számlákról tudomása volt, III.r. vádlott mindig személy 2. és az ő utasításai alapján járt el, amikor a valótlan tartalmú számlákat kiállította. 

Lényegét tekintve tehát e vonatkozásban a büntetőjogi felelősségét nem vitatta, csak  megosztani, illetve részben vagy egészben áthárítani igyekezett, amikor folyamatosan azt hangsúlyozta, hogy személy 2. mindent tudott, mindent megnézett, a tudta nélkül egyedül nem tudott pénzt átutalni. Terhelte a III.r. vádlottat is, amikor kijelentette, hogy III.r. vádlott a megbeszéléseken jelen volt, a bűncselekmények elkövetése során előismeretekkel rendelkezett, önálló pénzátutalásra pedig nem volt jogosítványa (37. számú tjkv. 19. oldal első bekezdés). 

A III.r. vádlott egy-két számla fiktivitásával tisztában volt. Saját tevékenységét úgy jellemezte, hogy a vádiratban feltüntetett számlák kiállításában részt vett, de nem sikkasztott, magatartása legfeljebb a Btk. 289.§-ában szabályozott, a számvitelrendje megsértésének minősíthető (37. számú tjkv. 25. oldal harmadik bekezdés). 

A többszörösen minősülő élet elleni bűncselekmény elkövetésének napjával kapcsolatban elmondta, hogy előre megbeszélt találkozóra ment az iskolába és a parkolóban váratlanul  futott össze I.r. vádlottal, aki arról tájékoztatta, hogy ő is egyeztetett időpontra jött személy 2.-hez, hogy elvigye a számítógépét. Mindketten bementek az iskolába, személy 3. nyitott nekik ajtót, valamennyien az egymásba nyíló irodákban tartózkodtak, ő már végzett, kilépett a szobából, egy-két lépést megtett, amikor lövés zaját hallotta. Visszafordult, a folyosóról személy 2. lábát látta, valamint azt, hogy személy 3. hátrált, egy pisztolyt tartó kézre is felfigyelt, személy 3. pedig azt kiabálta, hogy I.r. vádlott kérlek ne lőj. Leszaladt a lépcsőn, de a bejárati ajtón nem tudott kimenni, mert zárva volt, visszaindult az emeletre, a lépcsőn hallotta két újabb lövés hangját.    
  
I.r. vádlott vele szemben volt, rászegezte a pisztolyt, utasította az iroda kinyitására, majd az iroda ajtajának berúgására, eldördült a negyedik-ötödik lövés, I.r. vádlott berúgta a szerverszoba ajtaját, utasította őt a gép elvitelére, miközben önkívületi állapotban volt, mert a bal kezéből ömlött a vér. Ő kiszerelte a gépet a helyéről, elhagyta a helyszínt az autójával, hazament, de rettegett, hogy ő is áldozattá válik. Ismét autóba ült, egy kukánál megállt, beledobta a számítógépet, a winchestert pedig egy másik szemetesben rejtette el. Végül a Tescoba ment és ott találtak rá a rendőrök. Kijelentette, hogy nem tudja, hogy ki lőtt, ugyanakkor más embert nem látott a helyszínen, csak I.r. vádlottt (37. számú tjkv. 19-20. oldalai).       

Az első nyomozati vallomását fenntartotta azzal, hogy annak felvétele megítélése szerint törvénytelen volt, mert több órán át győzködték őt a rendőrök, nem volt beszámítható állapotban, kiabáltak vele, ütésre emelték ökölbe szorított kezüket, veréssel fenyegették, hogy ismerje el, hogy ő lőtt. 

Ehhez képest nem volt semmiféle beismerő vallomása és a tárgyaláson is úgy nyilatkozott, hogy fenntartja a nyilatkozatát, a bíróság pedig azt állapította meg, hogy a II.r. vádlott ezzel az indokkal mindössze abból az állításából próbált kihátrálni, amellyel I.r. vádlottat konkrétan terhelte az ölési cselekmény végrehajtásával.    

Az az állítása, hogy a rendőrök kényszerítették, ismerje be, hogy ő lőtt, már csak azért sem lehet igaz, mert a felvételből egy kívülállónak is első hallomásra kiderül, hogy kinél volt a pisztoly, a nyomozók pedig már a helyszínen ismerték a felvétel tartalmát, tehát tisztában voltak vele, hogy nem II.r. vádlott volt a kettős emberölés tényleges végrehajtója.   

Először csak a bíróság előtt került felszínre az az állítása, hogy éppen ő volt az, aki bizonyítékokat gyűjtött személy 2.-vel és tanú 15-el szemben az általuk elkövetett  pénzügyi visszaélésekről és már készült feljelentést tenni - amit tanú 30-nak és tanú 34-nek is megemlített -, amikor megtörtént a tragédia. A terhelő adatokat  egy CD-n gyűjtötte, de az a nyomozás során a lakásából eltűnt. 

Amikor az eljárás során immár sokadszorra felmerült az a legkézenfekvőbb kérdés, hogy II.r. vádlott miért tüntette el azt a bizonyítékot, amely - ha a vallomásaiban foglaltak igazak - kikezdhetetlenül bizonyítaná az ártatlanságát, azt hogy semmi köze az élet elleni bűncselekményhez, magatartása nem bűnrészesség, hanem legfeljebb bűnpártolás, amiért viszont büntethetőséget kizáró okból nem vonható felelősségre, a válasz ez alkalommal is ugyanaz volt, önkívületi állapotában nem tudott logikus, ésszerű, a helyzetnek megfelelő döntést hozni (37. számú tjkv. 22. oldal első bekezdés). 

A bíróság a vádlott védekezését nem fogadta el, mert a bűncselekmény elkövetése után tanúsított magatartása egyáltalán nem azt bizonyítja, hogy önkívületi állapotban, félelemtől vezérelve, rettegve cselekedett.  

Tevékenységét inkább a tudatosság, a józan számítás, az előre eltervezés, a lehetséges következmények mérlegelése, az esetleges váratlan helyzetekre való felkészülés, az utólagos alibi igazolás jellemezte. 

A vádlott nem telefonált a hatóságoknak, nem kért rendőri segítséget, még akkor is azt állította, hogy fél I.r. vádlottól, amikor már jól tudta, hogy az I.r. vádlottat őrizetbe vették és fogva tartják. Ha mindezt el is lehetne fogadni tőle, akkor sincs magyarázat arra, hogy névtelenül - nem a mobiltelefonjáról, vagy rejtett számról - miért nem értesítette a mentőket, miért csinált úgy a pedagógus kolléganőivel folytatott telefonbeszélgetések alkalmával, hogy meglepetésszerűen érte őt a hír, hogy mi történt az iskolában és legfőképpen ismét felmerül a kérdés, hogy miért tüntette el az ártatlanságát dokumentáló bizonyítékot, amelynek birtokában egyébként „zsarolhatta" is volna az I.r. vádlottat, mely így lényegében az „életbiztosítását" jelentette volna.       

Ezekre és az ehhez hasonló több tucat kérdésre a bíróság II.r. vádlottól elfogadható válaszokat nem kapott. 

III.r. vádlott - akit kizárólag az iskolában történt vagyon- és közbizalom elleni bűncselekmények elkövetésével vádolt az ügyészség - a tárgyaláson nem nyilatkozott, írásbeli vallomást csatolt az iratokhoz azt követően, miután a bíróság lefolytatta a rá vonatkozó bizonyítás döntő részét, így ismerte valamennyi bizonyíték tartalmát. 

A bíróság kezdetben a Be. 291.§ (2) bekezdése alapján felolvasással tette a bizonyítási eljárás anyagává a terheltnek a nyomozás során tanúként tett vallomását, a I. számú nyomozati irat, IX. kötetének 5.231-5.255. oldalairól. Ekkor a terheltet az élet elleni bűncselekmény elkövetése miatt indított büntetőügyben hallgatták ki tanúként. 

Vallomásának lényege szerint a  Általános és Szakképző Iskolában személy 2. intézményvezetőként, II.r. vádlott igazgatóként, ő maga pedig gazdasági vezetőként dolgozott. Az iskola a 2006. év szeptember hó 1. napján indult, mely időpontban már élettársi viszonyban élt  II.r. vádlottal. A 2008. év augusztus hónapjára végleg megromlott a kapcsolatuk, élettársi közösségük megszakadt. Szakítottak,     ő pedig a munkahelyén átköltözött személy 2. irodájába. Szeptemberben értesült először arról, hogy személy 2. és II.r. vádlott között feszültség van a munkahelyi dolgokkal kapcsolatban és az intézményvezető többször is hazugságon érte a II.r. terheltet. Az I. és II.r. vádlottak viszonyáról elmondta, hogy mindig együtt voltak, I.r. vádlott felnézett II.r. vádlottra.

A 2008. év december hónapjában észlelte, hogy hiányzik az alapítvány pénztárából 1,1 millió forint, amely összeget a II.r. vádlott irodájában tartottak. Ezt jelezte II.r. vádlottnak és személy 2.-nek is, melynek eredményeként a kuratóriumi ülésen számon kérték a II.r. vádlottat, aki azzal védekezett, hogy azokat a testnevelés órákra fizette ki, mert az Általános Iskola biztosította feketén a tornatermet a gyerekek számára. 

III.r. vádlottnak egyértelmű volt, hogy II.r. vádlott állítása valótlan, mert ismeretei szerint a 2008. év június hónapjától kezdődően már a saját tornatermüket használták az iskola diákjai. Megjegyezte, hogy december közepén felfüggesztették II.r. vádlott az igazgatói állásából, személy 2. pedig felajánlotta neki, hogy tanárként dolgozik tovább, elmegy közös megegyezéssel, vagy rendkívüli felmondással bocsátják el. II.r. vádlott gondolkodási időt kért, ekkor otthagyta a munkahelyét vele együtt I.r. vádlott is, ami azért volt furcsa, mert vele az iskola vezetésének semmiféle problémája nem volt. Később is próbálták Ir. vádlottat visszahívni, győzködték, hogy ismét álljon munkába, azonban ezt az I.r. vádlott elutasította, azt mondta, majd bejön, ha akar. 

A 2009. év január hó 5. napjáig - amíg III.r. vádlott az iskolában dolgozott - addig I.r. vádlott nem adott le táppénzes papírt.

A 2009. év január hó 5. napján találkozott legközelebb személy 2.-vel, aki arról panaszkodott, hogy II.r. vádlott január 4-én délután öt órára találkozót kért tőle, ennek ellenére nem jött el, pedig fél hatig várták két tanú jelenlétében. 

Amikor legközelebb - a 2009. év január hó 7. napján a délelőtti órákban - találkozott II.r. vádlottal, a II.r. vádlott azt mondta neki, hogy beszélt személy 2.-vel és tanú 15-el és mindent elintézett, minden rendben lesz. Azt is mondta, hogy a beszélgetést felvette, I.r. vádlott is ott volt, de ő kint maradt. 

Este negyed nyolckor a rádióból értesült a történtekről, nyomban felhívta II.r. vádlott,           aki azt mondta, hogy lelőtték  személy 2-t és  személy 3-t, I.r. vádlott pedig megsebesítették. Amikor III.r. vádlott rákérdezett, hogy mit keresett az iskolában I.r. vádlott, II.r. vádlott azt válaszolta, hogy először ő ment be leadni a tárgyi eszközöket, utána meg az I.r. vádlott.  Később még többször beszéltek telefonon, mely alkalmak egyike során II.r. vádlott azt közölte vele, hogy már nem bírja tovább, mindenütt ott van az ujjlenyomata. Érdeklődött  III.r. vádlott tartózkodási helye felől is, amire a III.r. vádlott kitérő választ adott neki, mert félt tőle. Amikor szakítottak II.r. vádlott megfenyegette, hogy olyan kapcsolatrendszere van, amivel őt is az édesapját is el tudja intézni.

Végezetül megjegyezte, hogy II.r. vádlottnak nagyratörő tervei voltak, rövid távon alpolgármester akart lenni, de egyébként miniszterelnöknek készült.

III.r. vádlott a 2011. év július hó 7. napján tartott tárgyaláson az iratokhoz csatolta az írásbeli vallomását (52. számú tjkv. 44. oldal).      

A bírósági iratok között 52-I. számon elfekvő vallomásának lényege szerint az ellene benyújtott vádirat számos igazságot tartalmaz, azonban végkövetkeztetései helytelennek, mert a konkrét helyzet nem megfelelő mélységű ismeretén alapulnak.

Beismerte, hogy az Bt., a  Kft. és Kft.2. által kiállított számlák valótlanságáról tudva azokat mégis beállította a könyvelésbe és arról is tudott, hogy a külföldi kiküldetési rendelvények mögött nem állt teljesítés, azok szintén valótlanok voltak. 

Vitatta azonban, hogy a tanú 43. által kiállított takarítási számla valótlanságáról tudott, miként azt is, hogy több mint egymillió forintot kivett az alapítvány házi pénztárából és azt a saját céljaira fordította. Határozottan állította, hogy nem volt tudomása arról, hogy az összeget nem az iskola céljaira használták fel, tagadta, hogy a pénzzel a sajátjaként rendelkezett és kijelentette, hogy semmiféle károkozás nem állt szándékában.      

Tulajdonképpen ugyanolyan védekezést terjesztett elő, mint II.r. vádlott. Eszerint felettesei utasítására járt el, azt csinálta, amit II.r. vádlott és személy 2. mondtak neki.  Büntethetőséget kizáró okra ugyanakkor nem hivatkozott és kifejtette, hogy a magyar gyakorlatnak megfelelően az  Általános és Szakképző Iskolában is úgy működtek a dolgok, hogy egy nem valós szolgálatatást nyújtó gazdasági társaság által kiállított számlát szerepeltettek a könyvelésben. Időről-időre  II.r. vádlott mondta meg neki, hogy milyen összegű kifizetéseket eszközöltek, amiről nincs számla, így  ilyen értékben kellett ennek megfelelő számlákat beszerezni. II.r. vádlott többek között a tornaterem bérletét, a reprezentatív kiadásokat és a fizetés kiegészítéseket említette e körben. Mindig személy 2. egyetértésére hivatkozott azzal, hogy az intézményvezetőnek ne szóljon, mert elvileg neki sem szabad róla tudni.

A tanú 43.-féle takarítási számláról pedig megjegyezte, hogy az egyrészt elkerülte a figyelmét, másrészt azért nem találta irreálisnak az összeget, mert nem tudta, hogy milyen hosszú időszakra vonatkozott a nagy összegű beszerzés. 

A teljesítés nélküli kifizetésekből még titkot sem csinált a maga részéről, mert úgy vette észre, hogy az nyílt titok volt az iskolában és abból sem csinált problémát, hogy a saját érdekeltségébe tartozó cége számláit, illetve nyilvánvaló hamis tartalmú kiküldetési rendelvényeket használt fel és továbbított az iskola könyvelésére.  
  
Az alapítvány házipénztárából eltűnt pénzről nem tudott, azt éppen ő jelezte személy 2.-nek.

Összefoglalóan kijelentette, hogy tisztában van azzal, hogy tettei bűncselekményt valósítottak meg, beismerte a hamis okiratok felhasználását, ugyanakkor tagadta, hogy a pénzösszegekkel sajátjaként rendelkezett, minként azt is, hogy bűnszövetségben és üzletszerűen valósította meg a deliktumokat.     

IV/2.  

A tanúvallomások:

Az eljárás során a bíróság több mint hetven tanút hallgatott meg, akik több-kevesebb információval rendelkeztek a bűncselekményekkel kapcsolatban.

Elöljáróban le kell szögezni, hogy az élet elleni bűncselekménynek természetesen nem volt közvetlen tanúja, azonban több olyan személy is volt a meghallgatottak között, akik értékes ismeretanyaggal rendelkeztek, akár az emberöléshez vezető folyamat előzményeire, kialakulásra vonatkozóan, akár a terheltek ez irányba kifejtett együttműködését illetően, továbbá a vádlottaknak a bűncselekményt közvetlenül megelőző, vagy azt követően tanúsított magatartására vonatkozóan, amely nyilatkozatokat összevetve az egyéb objektív bizonyítékkal, a bíróságnak módja volt a tényállást pontosan megállapítani, illetve következtetéseket levonni. Az imént megjelöltek alkották a tanúk első  nagy csoportját. 

A tanúk második csoportja az a személyi kör volt, akik elsősorban a vagyon- illetve közbizalom elleni bűncselekményekre vonatkozóan rendelkeztek ismeretanyaggal.  E a megállapítás azzal a megszorítással igaz, hogy a két halmaz között szükségszerűen voltak átfedések, abban az értelemben, hogy a tanúk között néhányan mindkét vádirati történeti tényállásról rendelkeztek ismeretekkel, már csak azért is, mert az élet elleni bűncselekmény - a bíróság által megállapított történeti tényállás szerint - szerves következménye volt a vagyon elleni bűncselekményeknek, illetve azok elleplezésének.

A tanúk harmadik csoportját azok alkották, akik elsősorban az I.r. és II.r. vádlottak személyiségére, jellemére, emberi minőségére, habitusára, stílusára, a terheltek egymás közötti kapcsolatára, II.r. vádlott vezetői-pedagógiai módszerei vonatkozóan rendelkeztek ismeretekkel, saját konkrét tapasztalataik alapján.

E személyi kört elsősorban a tanári kar tagjai és néhány iskolai tanuló alkották.    

A tanúk negyedik csoportjába főként azok a hivatalos vagy közfeladatot ellátó  személyek sorolhatók, akik az élet elleni bűncselekményt követően az orvosi ellátásban vettek részt, a helyszínen intézkedtek, konkrét eljárási cselekményeket végeztek, vagy a nyomozás során bármilyen feladatot teljesítettek. Másrészt ide sorolhatók - az elkövetett deliktumokra tekintet nélkül - azok a személyek is, akiket a bíróság szinte kizárólag védői indítványokra vont be az eljárásba, mert úgy ítélte meg, hogy ismereteik legalább valamelyest előbbre vihetik a tényállás felderítését. 

A későbbiekben bemutatandók szerint ez nem minden esetben vezetett eredményre. 

A következőkben a bíróság a személyi bizonyítékok közül a tanúvallomásokat mutatja be, akként, hogy közben azokat egymással és más egyéb bizonyítékokkal is összeveti, értékeli, majd következtetéseket von le úgy, ahogyan ezt a terhelti vallomások esetében is tette. 

IV/2/a.

Az elsősorban - de nem kizárólagosan - az élet elleni bűncselekmény - elkövetéséhez kapcsolódó tanúk vallomásai: 

Az iskola épületével majdnem szemben lévő zöldséges tulajdonosa, tanú 1. volt azon első személyek egyike, aki közvetlenül a tanintézményben történt események után találkozott I.r. vádlottal, aki sajátos olvasatban számolt be neki az eseményekről. Tehát egyrészt az eseményekben az egyik legérintettebb személytől szerezte az információit, másrészt saját közvetlen tapasztalatai is voltak az I.r. terhelt sérüléséről és a bűncselekmény elkövetése után tanúsított magatartásáról, természetesen úgy, hogy ott a helyszínen akkor nem tudhatta, hogy a tőle segítséget kérő I.r. vádlott valójában az élet elleni bűncselekmény elkövetője.   

Nyomozati vallomásának lényege szerint a 2009. év január hó 7. napján este fél hét és háromnegyed hét közötti időben érkezett a zöldséges boltba, hogy a feleségének segítsen a zárásban. Ahogy pakolt az üzletben, megjelent az általa látásból ismert iskolai biztonsági őr, aki már többször vásárolt náluk. I.r. vádlott kérte, hogy hívja a rendőröket, majd amikor ránézett, látta, hogy a jobb kezével elszorította a bal kezét, amelyből folyt a vér. A vádlott folyamatosan azt ismételgette, hogy meglőtték és mindjárt elájul. A terhelt  kérte, hogy a  rendőrkapitányságot hívja fel, amelyet meg is tett I.r. vádlott telefonjáról, míg a 112 hívószámú segélyvonalat a saját mobilkészülékéről értesítette.  

A tanú azt is felelevenítette, hogy I.r. vádlott megkérte őt, hogy az ő telefonjáról hívja fel egy rendőr ismerősét. Tanú 1. ennek eleget tett és emlékezete szerint a beszélgetés arról szólt, hogy az ismerős küldjön rendőröket, mert lövöldözés volt az iskolában, melynek során I.r. vádlottat is megsebesítették. 

Tanú 1. azt is elmondta, hogy a biztonsági őr a saját telefonjáról felhívatta az élettársát a feleségével, de senki nem vette fel a telefont, ugyanakkor később visszahívták őket.

A tanú pontosan felidézte, hogy a biztonsági őr elmondta neki, hogy hárman beszélgettek az iskolában, amikor bejött egy csuklyás férfi és lövöldözni kezdett. Ő nekiugrott, megpróbálta elvenni a támadó pisztolyát, azonban a fegyver a dulakodás közben elsült és megsebezte őt.

Rövid idő elteltével megérkeztek a mentők és a rendőrség, bementek az iskolába, majd amikor kijöttek, akkor tudta meg tőlük a tanú, hogy az épületben további két sérült, illetve halott van, lőtt sérülésekkel.

Tanú 1. végezetül megjegyezte, hogy ő ugyan laikus, de korábban műtősként dolgozott egy kórházban, ezért jó néhány shockos állapotban lévő embert látott már. I.r. vádlott egyáltalán nem tűnt ilyennek, az őt ért trauma után meglehetősen összeszedetten és érthetően beszélt, magatartása is rendezett volt és leginkább a saját fizikai fájdalmával     volt elfoglalva. A tanú megítélése szerint az I.r. vádlott teljesen beszámíthatónak tűnt, normálisan lehetett vele kommunikálni (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 4.773-4.783. oldalai).

A bíróság előtt lényegében minden részletet illetően a nyomozati vallomását ismételte meg. Kérdésre válaszolva kifejtette, hogy I.r. vádlott egy szóval sem említette, hogy más sérültek is vannak az iskolában, így értelemszerűen azt sem mondta, hogy két halott van, mert fejbe lőtték őket. Megjegyezte, hogy részleteket nem kérdezett az I.r. vádlottól. A helyszínen tanú 1. hihető volt a terhelt által előadott történet, később azonban amikor elgondolkodott rajta, furcsának és zavarosnak tűnt számára, hogy a sértett el sem menekült messzire a helyszínről, pedig röviddel előtte majdnem kioltották az életét. Megerősítette, hogy csak a rendőröktől és a mentőktől tudta meg, hogy két áldozat van az épületben, erről I.r. vádlott egy szót sem szólt (37. számú tjkv. 162-166. oldalai).   

Tanú 2. szintén közvetlenül a bűncselekmény után - a 2009. év január hó 7. napján, este 18 óra 30 perc utáni időben - találkozott a zöldséges üzletünknél segítséget kérő I.r. vádlottal. 

A férjével egyezően számolt be az általa tapasztaltakról, mely annyiban foglalható össze, hogy az általa már korábbról vásárlóként ismert férfi elmondta nekik, hogy meglőtték, egyben kérte őket, hogy hívják a mentőket és a rendőrséget. Látta a terhelt vérző bal kezét, amelyet a jobb kezével igyekezett leszorítani és azt, hogy a cipője is véres. Egy erős testalkatú, fekete csuklyás támadóról számolt be, akivel dulakodott és eközben sérült meg a keze. Tanú 2. az I.r. vádlott telefonjáról hívta fel I.r. vádlott élettársát, akire úgy emlékezett, hogy talán személynéven volt elmentve a készülékben. A telefont nem vette fel senki, de néhány perc múlva csörgött a vádlott telefonja és a tanú feltételezte, hogy a vonal másik végén I.r. vádlott élettársa lehetett, mert a vádlott azt mondta neki, hogy drágám. 

Tanú 2. is megjegyezte, hogy komolyabb rosszullét nem látszódott a vádlotton, a helyzethez képest nagyon nyugodtan beszélt, magatartása teljesen konvencionális volt. Hozzátette, hogy számára nem tűnt őszintének I.r. vádlott, mert korábban ő is dolgozott az egészségügyben, de nem ilyen magatartású sérültekkel találkozott (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 4.959-4.967. oldalai).

A tárgyaláson - az események után csaknem két és fél év elteltével - önállóan már semmire nem emlékezett, de nyomozati vallomásának felolvasását követően emlékei előjöttek és néhány kérdésre válaszolt, miközben korábbi nyilatkozatát fenntartotta. Kérdésre válaszolva aláhúzta, hogy a vádlott nem tett említést más sérültekről, mert ha ez elhangzott volna, arra nagy valószínűséggel emlékezne (37. számú tjkv. 166-168. oldalai). 

A bemutatott két tanúvallomásból az látható, hogy a vádlott segítséget kért a házaspártól. Azonban valótlanul azt mondta nekik, hogy hárman beszélgettek az iskolában, azaz  II.r. terhelt helyszínen való jelenlétét már ekkor igyekezett elkendőzni. Ezért az  eseményekben érintett személyek számát úgy határozta meg, hogy a későbbiekben - egy esetleges büntetőeljárásban sora kerülő tanúkihallgatás során - a Tanú 1., tanú 2.házaspár csak az ő elmondása szerinti történéseket tudja visszaadni.
 
Azonban akkor, amikor segítséget kért tőlük - mert sérülése olyan volt, amely feltétlenül sürgős orvosi beavatkozást igényelt - már tisztában volt vele, hogy mindenképpen rendőri intézkedésre fog sor kerülni, azaz az elhunytakat elkerülhetetlenül megtalálják. Ekkor döntött úgy, hogy három személy beszélgetéséről tesz említést a tanúknak, hiszen arról akkor senki nem tudott, hogy  II.r. vádlott is a helyszínen volt, miként arról sem tudtak a terheltek, hogy a bűncselekményükről hangfelvétel készült. 

A  I.r. vádlott ellátásában részt vevő, valamint az iskolában fellelt sérült személyek halálának tényét elsődlegesen megállapító mentőosztag tagjait is tanúként hallgatta meg a bíróság. 

Tanú 3. - aki szakápolóként vett részt az elsődleges orvosi ellátásban - vallomásában elmondta, hogy tanú 4. mentőorvossal, valamint tanú 5. gépkocsivezetővel mentek a helyszínre, küldés alapján. Egy átlőtt tenyerű férfit láttak el, aki nem volt közlékeny és semmitmondó választ adott arra a kérdésükre, hogy pontosan mi történt. Egy diák támadásáról számolt be, melynek során dulakodás közben sérült meg. A tanú 1., tanú 2. házaspárhoz hasonlóan úgy emlékezett, hogy I.r. vádlott nem volt shockos állapotban, illetve még csak rosszul lévőnek sem tűnt, teljesen éber volt. Miközben az I.r. vádlott ellátásával foglalatoskodtak egy rendőr szólt nekik, hogy menjenek be az iskolába, mert ott is vannak sérültek. A rendőrrel együtt mindhárman bementek az épületbe, de az ott lévő sérülteken már nem tudtak segíteni, tevékenységük kizárólag a haláluk megállapítására szorítkozott. 

Már a nyomozati vallomásában önállóan - kérdés nélkül - megjegyezte a tanú, hogy a kezén megsérült férfi egy szót sem szólt nekik arról, hogy további sérültek vannak az iskolában. Ezt azonnal furcsának tartotta, miután szembesült azzal, hogy két halott van az épületben. 

A két holttestet az egymásból nyíló irodákban lelték fel, fejlövést kaptak, nem lehetett már segíteni rajtuk. A tanú nagy mennyiségű vérről számolt be, amelyek tócsákban álltak. Igyekeztek azokat kikerülni, de nem zárta ki, hogy beleléptek, mert nem arra figyeltek, hanem a munkájukat végezték, ami az életmentésre irányult. 

Tanú 3. visszaemlékezett, hogy látott egy ajtót, amelyet valaki berúgott, mert egy igen nagyméretű lábnyom volt rajta. Rögtön arra gondoltak, hogy az a férfi rúghatta be,  akinek a kéz sérülését ellátták, mert neki voltak olyan nagy - az átlagostól eltérő - testméretei. A mentőben a rendőrök lefotózták a sérült férfit, a cipőjét, valamint a mentős intézkedésben részt vett mindhárom személy talpnyomáról is fényképfelvételt készítettek,  továbbá a cipőik márkáját is felírták.

  Amikor a mentőben megkérdezték a férfit, hogy miért nem szólt nekik az ellátása során,  hogy van még két sérült az iskolában, választ nem kaptak rá. Furcsállotta tanú 3. azt is, hogy I.r. vádlott sérült kezén egy kötött kesztyű volt, amelyen szintén áthatolt a lövedék (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.501-5.509. oldalai).          

A bíróság előtt a nyomozati vallomásában foglaltakkal egyezően nyilatkozott, így említést tett az átlőtt kezű vádlottról, akinek a sérülését súlyosnak minősítette. Megerősítette, hogy  fogalmuk sem volt az iskolában lévő sértettekről, e ténnyel a helyszínen szembesültek. Kifejtette, hogy küldésre mentek a helyszínre, de a bejelentés sem tartalmazhatott több személy sérülésére vonatkozó utalást, mert ilyen esetben értelemszerűen párhuzamosan több mentőautót indít a központ. A véres lábnyommal kapcsolatban hangsúlyozta, hogy az jó nagy volt, mert az ő lába 42-es méretű, ahhoz képest nagyjából négy számmal nagyobb lehetett a lenyomat. 

Tisztázódott az is, hogy a sértettek vizsgálata alkalmával a holttesteket nem mozdították el az eredeti helyzetükből, mert erre nem volt szükség, figyelemmel arra, hogy a mentőorvos így is ki tudta tapintani a nyakukon a verőéri pulzusukat, illetve azok hiányát (52. számú tjkv. 31-35. oldalai).

A bíróság a bizonyítási eljárás anyagává tette a 183-185. számú esetlapokat, amelyeken  I.r. vádlott, illetve néhai személy 2. és néhai személy 3. sértettek ellátását dokumentálták.    

A 183. sorszámú esetlap szerint a bejelentés a 2009. év január hó 7. napján 18 óra 37 perckor történt, a mentők 18 óra 40 perckor indultak és 18 óra 49 perckor értek a helyszínre (I. számú nyomozati irat, V. kötet 2.357-2381. oldalai).    

Tanú 3. ezzel kapcsolatban elmondta, hogy az esetlapokat a valóságnak megfelelően töltik ki, az ott feltüntetett időpontok - egy-két perc eltéréssel - tényszerűen jelölik meg az intézkedések idejét. 

Ez alkalommal tette a bíróság a bizonyítási eljárás anyagává a bejelentés hanganyagáról készült leiratot, amelyből megállapítható, hogy a BRFK Központi Ügyeletéről értesítették a mentőket, mert egy férfinak szétlőtték a csuklóját. 

Ugyanez a leirat tartalmazza azt a telefonbeszélgetést, amely a mentőszolgálat diszpécsere és minden kétséget kizáróan tanú 1. között zajlott le, amikor a rendőri értesítést követően a mentő központ visszahívta a ../...-.... hívószámú mobiltelefonján a tanút. A beszélgetés leiratából egyértelműen kitűnik, hogy a diszpécser kezdetben azt hitte, hogy magával a sérülttel beszél, csak később derült ki, hogy ez nem így van (I. számú nyomozati irat, V. kötet 2.385-2.389. oldalai).  

Ami ennél is lényegesebb: Az esetlapok, a bejelentés és a tanú 1-el folytatott diszpécseri beszélgetés is kizárólag egy átlőtt kezű férfiről szól, tehát megállapítható, hogy a tanúk tényszerűen igazat mondtak - I.r. vádlott minden ellenkező nyilatkozatával szemben - amikor valamennyien megerősítették, hogy a további két sértettről, pláne halottakról, egyáltalán nem tett említést a vádlott és ebből adódóan a bejelentő sem. E ténnyel a rendőrök és a  mentősök először kizárólag a helyszínen szembesültek. 

Tanú 4. mentőorvosként vett részt az I.r. vádlott ellátásában. 

 Nyomozati vallomása mindössze annyiban különbözött tanú 3-tól, hogy emlékezete szerint amikor rákérdeztek I.r. vádlottól, hogy vannak-e még sérültek, röviden úgy  válaszolt, hogy fenn vannak. Tehát emlékezete szerint a másik két sérültről szóló információt az I.r. vádlottól tudták meg. Később megkérdezték tőle, hogy miért nem ezzel kezdte, de összefüggéstelen, semmitmondó választ kaptak. Megjegyezte, hogy amikor kijöttek az iskolából, neki már volt egy olyan sejtése, hogy a férfi saját magát lőtte meg.  Ő úgy emlékezett rá, hogy I.r. vádlott mindkét kezén fekete szövetkesztyű volt, amikor elkezdték megvizsgálni. Számára sem tűnt shockosnak, probléma nélkül lehetett vele kommunikálni (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.523-5.541. oldalai). 

A tárgyaláson megerősítette, hogy egy jó, általános állapotú sérültet találtak a helyszínen, akivel adekvát módon lehetett kommunikálni, I.r. vádlott orvosi értelemben nem volt shockos állapotban. Az I.r. vádlott azt mondta, hogy „megtámadtak minket" és az iskolára mutatva jelezte, hogy ott vannak a többiek.  A tanú a továbbiakban a kollégáival egyezően számolt be a történtekről, ugyanúgy adta elő a holttestek feltalálásának helyét és helyzetét, hangsúlyozva, hogy mindkettőjüknél megpróbálta kitapintani a karotisz pulzust a nyakon, amelyhez nem kellett elmozdítani őket. Mindkét sértettnél a karotisz pulzus hiányát és fénymerev pupillákat talált, kétség sem férhetett hozzá, hogy halottak. Arra is emlékezett, hogy a vádlott sérült kezén biztosan kesztyű volt, de a másikat sem tartotta kizártnak, arra azonban határozottan nem emlékezett. Ezzel kapcsolatban olyan emléke is volt, hogy talán a kesztyűujjak végei hiányoztak, korábban levágták azokat (52. számú tjkv. 37-43. oldalai). 

Tanú 5. a mentőautó sofőrje volt a vádbeli események napján. Ő is úgy emlékezett, hogy a meglőtt kezű férfi nem szólt az iskolában lévő áldozatokról, róluk úgy szereztek tudomást, hogy egy rendőr jelezte nekik, hogy menjenek az iskolába, mert ott fekszik két lelőtt személy. 

Tanú 5. a kollégáival egyezően számolt be arról, hogy hármuk közül először tanú 4. és  tanú 3. mentek be az épületbe, ő maga egy kicsit később követte őket. Egy berúgott ajtóról és egy nagyméretű véres lábnyomról számolt be ő is (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.489-5.499. oldalai).       

A tárgyalási szakban immár sokadik tanúként megerősítette, hogy I.r. vádlott nem mondott semmit a további sérültekről, a tanú szó szerint úgy fogalmazott, hogy az I.r. vádlott „elfelejtette közölni", hogy az iskolában további két ember van. Mindössze annyit mondott, hogy kézen lőtték. Emlékezete szerint beleléptek a vérbe, a pisztolyt a folyosói előtérben, a földön látták. Ő sem emlékezett arra, hogy I.r. vádlottnak csak az egyik vagy mindkét kezén volt-e kesztyű, de abban egészen biztos volt, hogy kesztyű volt rajta.

A tanú abban is megerősítette a bajtársai vallomását, hogy előttük az épületben már jártak rendőrök, mert tőlük kapták az információt, hogy további két áldozatot is találtak. 

A tanú az elé tárt - a helyszíni szemle során készült - fényképfelvételek megtekintését követően mind a helyszínt, mind a holttestek feltalálásának pontos helyét, mind pedig a pisztoly elhelyezkedését felismerte, beazonosította (76. számú tjkv. 45-72. oldalai).    

I.r. vádlott kesztyűjéről vagy kesztyűiről a mentős tanúk mindegyikének határozott emlék képe volt, csak abban nem voltak biztosak, hogy az I.r. vádlott egyik vagy másik, esetleg mindkét kezén láttak-e kesztyűt.

Az biztos, hogy kesztyű volt a terhelten, mert azt az ellátása során levették róla, később pedig a szakértő lőpornyomot azonosított rajta. 

II.r. vádlott még a nyomozás során úgy nyilatkozott az első gyanúsítottkénti kihallgatása során, hogy nem tudja, hogy volt-e I.r. vádlotton kesztyű, de az biztos, hogy amikor találkoztak és kezet fogtak, akkor nem volt a jobb kezén, a balt pedig nem is figyelte (I./X./5.883. oldal második bekezdés).          

Amennyiben II.r. vádlottnak ez az állítása elfogadható - már pedig ez nem a bűncselekmény konkrét végrehajtására vonatkozik és látszólag irreleváns a történések szempontjából -, akkor megállapítható, hogy I.r. vádlott a téli hidegben kint az utcán nem viselt kesztyűt, ugyanakkor az épületben a lövés előtt felvette, már rajta volt.  

Az sem elhanyagolható körülmény, hogy a kötött kesztyű ujjai le voltak vágva, amely az ujjak mozgásának szabadságát, a finomabb érintést és tapintást biztosítja, így megkönnyítve adott esetben a fegyver ravaszának meghúzását is.

A bíróság tanúként hallgatta meg tanú 6., tanú 7, tanú 8. és tanú 9. tanúkat, akik valamennyien a BRFK ... Kerületi Kapitányságon teljesítettek szolgálatot a vádbeli események idején. 

Tanú 6. ügyeletes tiszt volt, amikor tanú 7. rendőr százados, a Bűnüldözési Alosztály Vezetője telefonon értesítette őt arról, hogy valamilyen ismerőse hívta fel azzal, hogy lövöldözés történt. Az értesülést egy beosztottja más helyről is megerősítette, ezért járőröket küldött a helyszínre. Emlékezete szerint tanú 9. rendőrfőhadnagy és tanú 10. törzsőrmester érkeztek elsőként az iskolához. Később ez utóbbi személy jelentette neki rádión, hogy két áldozatot találtak az iskola emeletén. A történtekről tájékoztatta tanú 22. rendőralezredest, kerületi kapitányt. Az este folyamán többször is beszélt a kapitánnyal, aki többek között a helyszín mielőbbi lezárására utasította őt. Hallomásból értesült arról - jóllehet a forrást nem tudta megnevezni -, hogy a bűncselekmény napján az egyik áldozat, személy 2. járt a kapitányság épületében (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.427-5.437. oldalai, illetve 37. számú tjkv. 201-202. oldalai).     

 Tanú 7. arra emlékezett, hogy egy női hang kereste őt telefonon egy húszas előhívójú mobilkészülékről és csak annyit mondott, hogy adja a hívót. A férfi akivel beszélt, I.r. vádlottként mutatkozott be, szűkszavúan tényeket közölt, részletekbe nem bocsátkozott, konkrétumokat nem mondott. Annyit említett, hogy az iskolánál lövöldözés volt, a keze megsérült, fájdalmai vannak, küldjenek mentőt a helyszínre. Tanú 7. azt sem tudta megmondani, hogy miért őt kereste a sérült, de azt feltételezte, hogy azért, mert a szolgálati telefonját korábbról tudhatta I.r. vádlott, mert régebben információkkal segítette a rendőrség munkáját.    

Tanú 7. visszaigazolta tanú 6. állítását, mert elmondta, hogy felhívta az ügyeletes tisztet, aki egyébként már tudott az esetről. Később tanú 7. visszahívta I.r. vádlottat, egy nő vette fel a telefont és odatartotta a készüléket I.r. vádlott füléhez, akinek elmondta, hogy a mentő már úton van. A vádlott ekkor sem mondott semmit a cselekményről, illetve a tanú sem kérdezősködött. 

II.r. vádlottal kapcsolatban arról tett említést, hogy a deliktum elkövetése  után - este kilenc óra tájékán - látta őt az iskola előtt az utcán, rendkívül ideges volt, zavartan viselkedett. Néhány mondatot váltottak is, melynek során a terhelt megemlítette neki, hogy ő is bent volt az iskolában, majd miután távozott onnan, felhívta őt személy 3. telefonon. Még a mobilját is mutatta ennek igazolása érdekében, de a tanú a híváslistát nem tudta megfigyelni. Ugyanakkor II.r. vádlott azt is közölte, hogy a Tescoban is járt (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.439-5.451. oldalai).

A tárgyalási szakban mindenben nyomozati vallomását ismételte meg, azzal, hogy az egyes részletekhez igyekezett a legjobb tudása és emlékezete szerint időpontokat társítani. Eszerint este háromnegyed hét - hét óra körüli időben hívta őt a telefonján I.r. vádlott. Ehhez képest fél óra múlva a helyszínen voltak, míg II.r. vádlottal hozzávetőlegesen negyed kilenc - fél kilenc körüli időben találkozott a helyszínen. 

A tanút meglepte, hogy I.r. vádlott még csak említést sem tett a két halottról, szubjektív megítélése szerint ezt a tényt kellett volna elsőként közölnie, de mégsem így járt el. Amíg ezt nem tudta tanú 7., addig azt hitte, hogy utcai lövöldözés történt. 

Arról is megemlékezett, hogy II.r. vádlott egy szót sem szólt arról, hogy az eseményeknél jelen volt, a történteket látta, ismeri a támadót, feljelentést akar tenni, illetve hogy fél I.r. vádlottól  (37. számú tjkv. 203-205. oldalai).        

Tanú 7.  II.r. vádlottal a bűncselekmény elkövetése után, annak helyszínén történt véletlen találkozásukkal kapcsolatban megemlítette, hogy a II.r. vádlott lényegét tekintve beszámolt neki arról, hogy a gyilkosságok időpontjában, majd azt követően hol volt, merre járt, mit csinált. Mindez akkor történt, amikor II.r. vádlott még szabadlábon volt, őrizetbe nem vették, gyanúsítotti pozíciót nem töltött be.

A bíróság megítélése szerint nem véletlen, hogy II.r. vádlott az általa jól ismert - bűnmegelőzési szempontból vele napi kapcsolatban lévő - tanú 7. előtt próbált saját magának alibit igazolni és a figyelme olyan részletekre is kiterjedt, hogy elmondta, hogy az iskolában járt, személy 3.-al találkozott, később telefonon beszélt vele, majd a bevásárlóközpontba is elment.      
  
A tanú szavahihetőségéhez kétség nem fért, ennek folyományaként a bíróság megállapította, hogy II.r. vádlott már ekkor próbálta igazolni az ártatlanságát és valóságos - tényszerűen megtörtént - elemeket kevert a mondataiba, a nyilvánvalóan valótlan részletekhez. 

Ha ugyanis megvizsgáljuk akár II.r. vádlott, akár néhai személy 3. sértett híváslistáinak kivonatát (162-II., illetve 162-IV. számú bírósági iratok), akkor azokból megállapítható, hogy nem felel meg a valóságnak miszerint a II.r. terhelt 18 óra 20 perc után - hiszen saját nyomozati vallomása szerint ebben az időpontban hagyta el az iskolát és ekkor még minden rendben volt - bármikor beszélt telefonon személy 3.-al. 

A híváslisták a két telefon között semmilyen kapcsolatot nem mutatnak, nemcsak a fent megjelölt időpont után, hanem a 2009. év január hó 7. napjára vonatkozóan egyáltalán nincs érintkezés a két személyhez köthető telefonszámok között. 

Azért sem igaz II.r. vádlott állítása, mert a hangfelvétel azt is cáfolta, hogy egyedül hagyta el az iskola épületét. 

A híváslistákon szereplő időpontokat összevetve egyrészt a történések időpontjaival, másrészt a személy 3. által készített hangfelvétellel, az állapítható meg, hogy az összesen 29 perc 35 másodperc hosszúságú felvétel 16. percénél hangzik el az utolsó még hallható és részben érthető mondat töredék  II.r. vádlott részéről, mely úgy szól, hogy „... az ajtót törni!" 

Ezt követően a vádlottak által keltett távoli háttérzajok - melyeket az irodában haldokló személy 3. diktafonja rögzített - a felvétel 17. perc 10. másodpercénél szűnnek meg, azzal az egyetlen ajtónyikorgással, amellyel mindkét terhelt együtt elhagyta az iskola épületét.           

Ha mindezekhez hozzávesszük azt, hogy a felvételt a néhai személy 3. sértett körülbelül 18 óra 15 perckor indította el, akkor a vádlottak utolsó érhető mondatainak 16 perccel későbbi elhangzásakor a valóságos idő  hozzávetőlegesen 18 óra 31 perc volt.

(Azt, hogy személy 3. 18 óra 15 perc tájékán indította el a felvételt onnan lehet tudni,  hogy a beszélgetés elején - közvetlenül azután, hogy személy 3. beengedte a vádlottakat az iskolába és bekapcsolta a diktafont - II.r. vádlott közölte, hogy most hívja személy 2.-t, amelyre személy 3. úgy reagált, hogy az igazgató beszél a telefonján. 

Ez a hívás megtalálható személy 2. híváslistájának kivonatában, amely szerint könyvvizsgáló 18 óra 07 perckor hívta személy 2.-t, akivel 8 perc 09 másodpercen át beszélgetett, azaz a hívás 18 óra 15 perckor ért végett (162-III. számú bíróság irat). 

A fenti hívás ellenpontja vagy visszaigazolása fellelhető  II.r. vádlott híváslistájának kivonatában is, aki 18 óra 15 perckor több sikertelen hívást is kezdeményez egymást követő rövid időközökben személy 2. telefonjára. 

Mindezek pedig a felvett beszélgetés első mondataiban szerepelnek, amelyből okszerűen következik, hogy a felvételt 18 óra 15 perckor, illetve ahhoz nagyon közel eső időpontban  indította el személy 3..)

A személy 3.-ra leadott, illetve őt ténylegesen is eltaláló - időrendi sorrendben a második, harmadik, illetve negyedik - lövések a hangfelvétel 14. percének legelején, illetve nem sokkal a 14. percének közepe után következtek be, azaz hozzávetőlegesen 18 óra 28, illetve 18 óra 29 perc tájékán.            

A mentős esetlap 18 óra 37 percre tette az értesítés időpontját és ez megfelel a valóságnak, mert I.r. vádlott híváslistájának kivonata szerint (162-I. számú bírósági irat) ugyanebben az időpontban értesíti a zöldségesnél tartózkodó I.r. vádlott a mobiltelefonján tanú 7. rendőr századost.    

Mindezekből tehát az állapítható meg, hogy II.r. vádlott egyáltalán nem hívta személy 3.-t a bűncselekmény elkövetése után, mert ilyen hívás nem volt, arról nem is beszélve, hogy a sértett haldoklott és ezzel a II.r. vádlott tökéletesen tisztában volt.  

 Visszatérve a rendőrtanúk vallomásaira, tanú 8. tanú a bűncselekmény elkövetésének napján térfigyelő szolgálatot látott el. Este hat óra körüli időpontra tette azt az eseményt, hogy utasítást kapott, hogy jelenjen meg az iskolánál, mert ott lövöldözés történt. Több kollégájával mentek a helyszínre, köztük volt tanú 9. is, de amikor odaértek, már jelen volt tanú 10. 

Tanú 9-el azt a feladatot kapták, hogy II.r. vádlottat kerítsék elő, mert vele tudják megnézni a biztonsági kamerák által közvetített és számítógépre rögzített felvételeket.        A lakóhelyén csak az édesapját találták, ő értesítette a fiát, aki ekkor a Tescoban vásárolt.  Utána mentek a bevásárlóközpontba, találkoztak vele, elmondták, hogy mi történt, amire úgy reagált, hogy az iskolában van az a szerver, amely rögzíti a kamerák által készített felvételeket. Ezután elvitték őt a helyszínre, de a későbbiekben már nem ők foglalkoztak vele. A tárgyaláson ugyanezeket mondta el, újabb információval nem szolgált (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.477-5.487. oldalai, illetve 37. számú tjkv. 206-208. oldalai).  

Tanú 9. szintén térfigyelő szolgálatot látott el, amikor utasítást kapott, hogy jelenjen meg az iskolánál, mert ott bűncselekmény történt. Tanú 8-al ment a helyszínre, ahol már ott volt tanú 10. és tanú 11. is. Átvizsgálták az épületet, mindenhol véres lábnyomokat fedeztek fel, az emeleti irodában rátaláltak a két áldozatra, majd utasítás alapján II.r. vádlottat kerítették elő. A tárgyaláson sem tudott érdemben mást hozzáfűzni az általa korábban elmondottakhoz (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.465-5.475. oldalai, illetve 52. számú tjkv. 21-30. oldalai). 
A bíróság II.r. vádlott védője indítványának helyt adva tanúként hallgatta meg a bűncselekmény helyszínére elsőként kiérkező kerületi járőröket, tanú 10. és tanú 11-t.  

Tanú 10. tanúvallomásában elmondta, hogy a küldéstől számítva talán még öt perc sem telt el, amikor szirénázva elsőként értek a helyszínre kollégájával. A zöldségesnél tartózkodó kézen lőtt férfitól tájékozódtak a történtekről, majd ezt követően mentek be az iskolába. Lőporszagot éreztek, rádión segítséget kértek és elkezdték felkutatni azt az ismeretlen elkövetőt, akiről I.r. vádlott úgy számolt be, hogy egy cigány származású fiatalember sebesítette meg őt. Addig fel sem mentek az emeletre, amíg az erősítés nem érkezett meg, mert attól tartottak, ha igaz, amit I.r. vádlott állít, akkor még az iskolában lehet az elkövető és esetleg lesből támadhat rájuk. Amikor több rendőr érkezett a helyszínre, velük együtt mentek fel az emeletre és akkor látták meg a két elhunyt férfit. Tanú 10. nem lépett be abba az irodába, ahol a halottak voltak. 

Érdekesség, hogy I.r. vádlott honnan tudhatta, hogy cigány származású az elkövető, amikor egy szót sem szólt a felvétel tanúsága szerint, egyebekben pedig csuklyát viselt, tehát az arca nem volt látható. 

A pisztollyal kapcsolatban megjegyezte, hogy rendőrként ugyan neki is van fegyvere, de egyrészt nem fegyverszakértő, másrészt a földön heverő pisztolyhoz nem nyúlt, mindenesetre első ránézésre számára az egy PA-63-asnak tűnt. 

A tárgyaláson tisztázódott az is, hogy van olyan fegyver, amely küllemében csak egészen minimálisan tér el a rendőrségnél rendszeresített PA-63 típusú pisztolytól, így egy felületes rápillantást követően még egy szakavatott használó is könnyen összetévesztheti a két fegyvert.

Ez volt a magyarázata annak, hogy a nyomozati iratok I. kötetének 261-263. oldalain elfekvő helyszínbiztosítási jelentésben - a valóságtól eltérően - tévesen rögzítették, hogy a helyszínen fellelt pisztoly egy PA-63 típusú fegyver volt (91. számú tjkv. 28-43. oldalai).                 

Tanú 11. éppen leadta volna a szolgálatát, amikor riasztás jött, ezért neki is a bűncselekmény helyszínére kellett mennie. Amikor odaért, már voltak ott rendőrök, így például tanú 10. is korábban ért az iskolához. Tanú 10. azokat az információkat  közölte vele, amelyeket I.r. vádlottól hallott, ezért tanú 11. is úgy tudta, hogy egy fiatalember lövöldözött az iskolában. Az I.r. vádlott elmondása alapján mindvégig abban a feltevésben voltak, hogy az elkövető talán még mindig az iskolában van, ezért ennek megfelelően tüzetesen átvizsgálták az épületet, de a két elhunyton kívül nem találtak senkit. Tisztázódott, hogy tanú 11. belépett abba az irodába, ahol a holttestek feküdtek, de amikor megpillantotta őket, nyomban szólt a mentősöknek.

A tanú meggyőződéssel állította, hogy a földön egy PA-63 típusú fegyvert látott, később azonban elbizonytalanodott amikor kiderült, hogy van olyan fegyver, amely könnyen összetéveszthető azzal. Azt is kijelentette, hogy az adott helyzetben nem az volt az elsődleges feladata, hogy a bűnjelfegyvert vizsgálgassa. Érdemben egyebet elmondani nem tudott (91. számú tjkv. 43-53. oldalai).  
Szintén a II.r. vádlott védőjének indítványára hallgatta meg a bíróság azokat a rendőröket, akik II.r. vádlottal együtt - az ő útmutatása alapján - végigjárták és ellenőrizték azokat a helyszíneket, amelyekről a terhelt azt mondta, hogy a bizonyítékot tartalmazó számítógépet oda rejtette el.     

Ezen eljárási cselekményekről rendőri jelentések (I. számú nyomozati irat, I. kötet 269-279. oldalai), valamint fényképfelvételek (I/281-283. oldalai) is készültek. 

A jelentésből megállapítható, hogy a nyomozó hatóság tagjai mindenben követték a II.r. vádlott iránymutatásait és a bűncselekményt követő napon - a délelőtti órákban - megpróbálták felkutatni a számítógép házát, valamint az arról leválasztott winchestert.

Egy számítógépház egyik oldalát a vádlott által megjelölt helyen, egy szemetes konténerben fellelték, de az egész házat nem találták. Amikor a számítógép memóriaegységének  megtalálására tettek kísérletet, gyanút fogtak, hogy II.r. vádlott nem mond igazat, mert azon  a helyen ahol - a II.r. terhelt állítása szerint - a winchestert a Dunába dobta az előző napon este, mintegy 15 centiméter vastag jég volt, amely egy éjszaka alatt nem keletkezhetett. Rövid idő elteltével, amikor II.r. vádlott maga is rájött,  hogy ez az állítása tarthatatlan, már úgy nyilatkozott, hogy nem dobta a Dunába a winchestert, hanem attól a kukától nem messze, ahol a számítógépházat a szemetesbe dobta egy másik konténerbe helyezte el. 

A rendőrök tételesen átvizsgálták a II.r. vádlott által megjelölt szemetes konténereket, oly annyira, hogy azokat az FKFV Zrt. munkatársainak közreműködésével kiborították,           de igyekezetük nem járt eredménnyel, mert a bizonyítékot nem találták meg. 

Az eljárásban részt vevő három rendőr, tanú 12., tanú 13. és tanú 14. voltak. 

Tanú 12. arról számolt be, hogy II.r. vádlott útmutatása alapján jutottak el a szemetes konténerekhez, amelyeket igen alaposan és részletesen átvizsgáltak. Az időmúlásra figyelemmel pontosan már nem emlékezett, de azt azért felelevenítette, hogy valamilyen számítógép alkatrészt kerestek és egy ennek megfelelő tárgyat találtak is. A tanú természetesen nem tudta megmondani, hogy valóban a bűncselekménnyel összefüggésbe hozható dolgot leltek-e fel, ezért úgy nyilatkozott, hogy ők azt tették az autóba, amelyről II.r. vádlott azt mondta, hogy az volt az a tárgy. Emlékezett a befagyott Duna jegére is, valamint az azzal kapcsolatban felmerült problémára, amelynek az lett az eredménye, hogy a terhelt változtatott a korábbi nyilatkozatán és egy másik szemetes konténerhez kalauzolta őket, mondván, hogy oda rejtette el a felvételeket rögzítő számítógép memóriáját. Rövid időn belül azonban kiderült,  hogy ott sem találták a keresett tárgyat.

A tárgyalás ezen szakaszában II.r. vádlott ismét egy újabb - addig fel nem merült - verzióval állt elő. Azt állította, hogy az eljárás során hajléktalanok guberáltak a szemetes konténerekben, így akár ők is elvihették a bizonyítékot. 

A bíróság szembesítette a II.r. vádlottat tanú 12-vel, amely nem vezetett eredményre, mert a tanú határozottan kijelentette, hogy a rendőrautóval mindvégig a szemetes konténer mellett álltak, figyelték azt mindaddig, amíg az FKF Zrt. munkatársai a helyszínre nem értek. Ezért határozottan cáfolta II.r. vádlottnak azt az állítását, hogy ezalatt az idő alatt és ilyen körülmények között tűnt el az általa korábban elrejtett bizonyíték (76. számú tjkv. 73-105. oldalai).  

 Ugyanilyen tartalmú vallomást tett tanú 13.  is, aki meglehetősen plasztikusan írta le az eseményeket, amikor úgy fogalmazott, hogy nagy köveket dobáltak a Duna jegére és még azok sem merültek el, mert olyan vastag volt a jég. Ekkor megkérdezte II.r. vádlottat, hogy nem akar-e változtatni a vallomásán. A II.r. terhelt ezt követően állt elő az újabb szemetes konténer változattal. Ő is cáfolta a vádlott állítását, mely szerint még az eljárási cselekmény alatt is túrták a kukát a hajléktalanok. Úgy fogalmazott, hogy mindvégig biztosították a helyszínt, ezért ilyen nem fordulhatott elő (76. számú tjkv. 106-126. oldalai).  
 
Tanú 14. csak a kollégái által elmondottakat tudta megerősíteni, velük egyezően nyilatkozott (76. számú tjkv. 126-142. oldalai).

A tanúknak egy másik csoportját alkotják azok a személyek, akik egyaránt ismerték és napi kapcsolatban voltak mindkét vádlottal és a sértettekkel is. Ők elsősorban személy 2. legközvetlenebb hozzátartozói, barátai, munkatársai, az alapítvány kuratóriumának tagjai, a csepeli önkormányzat vezető tisztségviselői voltak. 

Ezek a tanúk részben vagy egészben végigkísérték II.r. vádlott és személy 2. személyes- és munkakapcsolatának megromlását, ismeretekkel rendelkeztek a II.r. vádlott személy 2. által leleplezett vagyon elleni bűncselekményeiről és pénzügyi visszaéléseiről, tudtak arról, hogy az intézményvezető bizonyítékokat gyűjtött az iskolaigazgató ellen és elmozdítását tervezte, illetve azzal is tisztában voltak, hogy személy 2. fontolgatta, hogy feljelentést tesz a II.r. terhelt ellen.  

Tanú 15. - az Alapítvány kuratóriumának tagja - tanúként elmondta, hogy személy 2. meggyilkolásával negyven éves barátságuk szűnt meg. Még 2008 december elején panaszkodott neki az intézményvezető, hogy II.r. vádlott nem jól végzi a feladatait, szakmai hiányosságokat tapasztalt nála, ezért a hónap közepéig haladékot adott neki, hogy összeszedje magát, pótolja a mulasztásait. 

Amikor mindez történt I.r. vádlott - II.r. vádlott feltétlen híve és bizalmasa - is összepakolt és elhagyta az iskolát. A 2009. év január hó 5. napján felhívta őt a II.r. vádlott a munkahelyi telefonszámán és arra kérte, hogy találkozzanak hármasban és beszéljék át  ismét az egész dolgot. Másnapra - a 2009. év január hó 6. napján, délután öt órára - egyeztettek egy találkozót, melyet II.r. vádlott SMS-ben lemondott személy 2.-nél azzal, hogy csak hat órakor tud megjelenni, ezért kérte az időpont módosítását. A tanú és személy 2. II.r. vádlottat megvárták és közölték vele, hogy adja le a nála lévő tárgyi eszközöket. A II.r. vádlott erre ígéretet tett. 

A bűncselekmény napján délután fél kettőkor találkozott a későbbi áldozatokkal, amikor mindannyian egy tantestületi értekezleten vettek részt. Ez alkalommal közölte vele személy 2., hogy II.r. vádlott még mindig nem jelentkezett. Tanú 15. azt tudta,             hogy aznap este személy 2. és II.r. vádlott ismét találkozni fognak, mert a sértett  megkérdezte tőle, hogy nem megy-e vele a találkozóra, de ezt a tanú elhárította. Mindezt - tévesen - este hét óra körüli időre tette azzal, hogy ekkor látta utoljára élve a sértetteket. Az iskolában történtekről az esti TV Híradóból értesült (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 4.785-4.793. oldalai).    

Folytatólagos tanúkénti kihallgatásakor elmondta, hogy a 2008. év október végén - november elején értesült arról, hogy pénzügyi problémákat tártak fel az iskolában, amelyről beszámolóra kötelezte a kuratórium személy 2.-t és II.r. vádlottat. Miután tisztázódott, hogy a Magyar Államkincstár vizsgálata is hiányosságokat állapított meg, a kuratórium személy 2.et bízta meg, hogy folytasson le vizsgálatot, tisztázza, hogy mi történt és kezdeményezzen felelősségre vonást a vétkesekkel szemben. Tanú 15. úgy értesült személy 2.-től, hogy II.r. vádlott felelőssége több szempontból is megállapítható volt, azonban arra panaszkodott neki a néhai intézményvezető, hogy II.r. vádlottal nem lehet beszélni, elérhetetlen, a találkozók elől mindig kibúvókat keres. Mivel az események menetébe tanú 15. nem folyt bele, ezért dátumokat nem tudott mondani, ugyanakkor tényszerűen beszámolt arról, hogy miután a II.r. vádlott távozott az iskolából, a szekrényét hivatalos körülmények között felnyitották és olyan információval is rendelkezett, hogy III.r. vádlott elmondta személy 2.-nek miszerint másfél millió forint körüli összeg tűnt el az iskola házipénztárából, mely tényt a III.r. vádlott leírta az intézményvezetőnek.     

A 2009. év január hó 5. napján a tanúnak személy 2. több, kék színű dossziét mutatott,  amelyekben átlátszó tasakokban iratok voltak lefűzve. Ezekről azt mondta neki a barátja, hogy olyan iratok vannak benne, amelyek II.r. vádlott pénzügyi visszaéléseit bizonyítják. 

Három dokumentumról konkrétan megemlékezett tanú 15., mert azokat ő is látta.  Így beszámolt egy olyan nagyjából félmillió forint körüli összegről szóló számláról, amit egy oktatási cég állított ki, annak ellenére, hogy ez a vállalkozás semmilyen tevékenységet  nem végzett a  Általános és Szakképző Iskola részére. Megemlített egy szintén közel félmillió forintos számlát, amelyen a legkülönfélébb takarítószereket tüntették fel. Illetve felidézte, hogy látott több kiküldetési rendelvényt - emlékezete szerint hozzávetőlegesen 900.000 forint értékben -, amelyet az iskola fizetett ki különböző  utakért. A ...-országi utazás nagyon megmaradt benne, mert azt személy 2. nevére számolták el és a sértettről tudta, hogy nem vett részt ilyen kiküldetésen.

Személy 2. azt is említette neki, hogy a feltárt pénzügyi visszaélésekről már beszélt tanú 29. alpolgármesterrel is, de tanú 15. ennek részleteit nem ismerte,    mert a találkozón nem volt jelen és egyebet a sértett sem közölt vele. 

A 2009. év január hó 6. napján este hat óra körüli időben személy 2. és tanú 15. találkoztak az iskolában II.r. vádlottal, mely alkalommal az intézményvezető a II.r. vádlott elé tárta az őt terhelő bizonyítékokat. A tanú emlékezete szerint miután a terhelt átnézte az iratokat csak annyit mondott, ha ezek miatt megüti a bokáját, akkor ők is hasonlóval számolhatnak. II.r. vádlott meglehetősen ideges volt, az asztalt csapkodta. Tanú 15. felajánlotta neki, hogy üljenek le  III.r. vádlottal, számolják össze, hogy mennyi pénzt vettek ki az iskola kasszájából, mennyit és kinek fizettek ki feketén, aztán üljenek le és beszéljék meg, hogy hogyan tovább. Arról is tájékoztatták a II.r. terheltet, hogy a 2009. év január hó 13. napjára tervezett kuratóriumi ülésen fognak dönteni a további személyes sorsáról, de leginkább arról, hogy tesznek-e ellene feljelentést.

Ezen a megbeszélésen még az is elhangzott, hogy a 2009. év január hó 7. napján délután öt órakor lesz egy találkozó II.r. vádlott és személy 2. között az  Általános és Szakképző Iskolában, amelyen jelen lesz személy 3. is. Ekkor kell majd elszámolnia II.r. vádlottnak a nála lévő műszaki cikkekkel.

Tanú 15. megemlékezett arról is, hogy a január 6-ai találkozót követően személy 2. az iskolához közel eső parkolóban találkozott I.r. vádlottal, akitől megkérdezte, hogy beteg-e még, mert ha igen, akkor adjon le orvosi igazolást a bérszámfejtés miatt. A tanú hozzátette, hogy mindezt a sértett özvegyétől hallotta. 

Tanú 15. említést tett arról is, hogy személy 2. a halála napján a kora délutáni órákban elmondta neki, hogy reggel találkozott tanú 29. alpolgármesterrel, illetve járt bent a kerületi rendőrkapitánynál, ahol szóba került a II.r. vádlott elleni feljelentés. Tanú 22.- látva, hogy személy 2. még mindig hezitál, hogy tegyen-e feljelentést II.r. vádlott ellen - azt mondta „hagyd a picsába, jelentsd már fel őt" (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 4.795-4.807. oldalai).  

A vagyon elleni bűncselekménnyel összefüggésben történt tanúmeghallgatása alkalmával számot adott arról, hogy a kuratórium rákérdezett személy 2.-nél a pénzügyi problémákra, majd őt vizsgálat lefolytatásával bízta meg. Említést tett a Magyar Államkincstár által feltárt szabálytalanságokról, miként arról is, hogy az intézményvezető  II.r. vádlott által elkövetett vagyon elleni bűncselekmények nyomára bukkant és amikor elővették a II.r. vádlottat, ő egyrészt tagadott, másrészt fenyegetőzött, harmadrészt III.r. vádlottat hibáztatta, őt tette felelőssé mindenért (II. számú nyomozati irat, IV. kötet 1.967-1.983. oldalai).        

A tárgyalási szakban tanú 15. a nyomozati vallomását ismételte meg, meglehetősen részletesen számolt be személy 2. utolsó napjairól és az ezalatt történt eseményekről. Kijelentette, hogy a II.r. vádlottat terhelő bizonyítékokról öt példányt készített a néhai iskolaigazgató. Megerősítette a valótlan kiküldetési rendelvényeket, személy 2.-nek a valóságban meg nem történt utazását, a hatalmas mennyiségű takarítószerről kiállított hamis számlát, valamint néven nevezte II.r. vádlott és III.r. vádlott oktatási cégét, az Bt-t, amelynek szintén valóságos teljesítés nélkül fizetett az iskola. Emlékezete szerint kiküldetési rendelvényeket látott még személy 3. és tanú 40. nevére is, valamint felidézte, hogy a nagy mennyiségű tisztítószerről a számlát az iskolai takarítónő állította ki. 

Tanú 15. a bíróság előtt beszámolt arról, hogy év végén, a két ünnep között rendszerezte és sokszorosította személy 2. azokat a dokumentumokat, amelyek II.r. vádlott és III.r. vádlott iskolában elkövetett vagyon elleni bűncselekményeit igazolták. A tanú hozzáfűzte, hogy barátja munkájában segítségére volt a felesége és személy 2.  bevonta a vizsgálódásába tanú 31. ügyvédet, valamint a megállapításairól tájékoztatta tanú 29. alpolgármestert is. Újfent megerősítette, hogy személy 2. a halála napjának reggelén járt tanú 22. kerületi rendőrkapitánynál, aki a fent megjelölt szavakkal arra biztatta az intézményvezetőt, hogy jelentse fel II.r. vádlottat.  Határozottan visszautasította II.r. vádlott abbeli állítását, hogy személy 2. vagyon elleni bűncselekményeket követett el.  Szubjektív megítélése szerint II.r. vádlottnak nem lehettek semmiféle bizonyítékai személy 2. ellen, egyébként pedig úgy fogalmazott, ha mégis voltak ilyenek, akkor a II.r. vádlott miért nem fordult a rendőrséghez.

II.r. vádlott személyiségével kapcsolatban kifejtette, hogy mindenki ismerte a stílusát, a II.r. vádlott gyakran készített titokban felvételeket a másokkal folytatott megbeszéléseiről, azokat megőrizte, megvágta, hogy később bármikor fel tudja használni, ha szüksége lesz rá. Hozzátette azonban, hogy mindezt kizárólag pletyka szinten, elmondásokból tudja.

I.r. vádlott bűncselekményben játszott szerepét illetően mindvégig értetlenségét fejezte ki, mert úgy fogalmazott, hogy az I.r. vádlottnak az egész történethez semmi köze nem volt, amennyiben az emberölést ő követte el, még indítékkal sem rendelkezett, egyebekben pedig iskolai munkáját közmegelégedésre végezte, személy 2. semmiféle szankciót nem tervezett vele szemben. 

A 2009. év január hó 7-ei találkozóval kapcsolatban kifejtette, hogy arra nem is akart elmenni személy 2., mert ekkora már teljesen megbízhatatlannak minősítette II.r. vádlottat, azonban személy 3. szorgalmazta, hogy mégis csak találkozzanak a II.r. vádlottal, hogy minél előbb lezárják az ügyet és a terhelt visszaszolgáltassa a nála lévő tárgyakat. Tanú 15. azt is tudta, hogy személy 3. az átadás-átvételnél tanú lett volna, arról azonban ő sem tudott, hogy a szakképzési koordinátor diktafonnal a kabátjában ment a találkozóra (37. számú tjkv. 40-50. oldalai).       

A bíróság tanú 15. tanúról megállapította, hogy szavahihetőségéhez kétség sem férhet, a tanú tényszerűen kizárólag olyan eseményekről számolt be, amelyeket közvetlenül tapasztalt, vagy azoknál ugyan nem volt jelen, de mástól értesült azokról.  Ezekben az esetekben a forrást is mindig megjelölte. Az élet elleni bűncselekmény elkövetésével kapcsolatban szigorú értelemben véve információval nem rendelkezett, azonban ahhoz kapcsolódóan viszonylag jelentős mennyiségű ténytudása volt. 

Így például pontosan felidézte azokat a hamis számlákat, amelyeket személy 2. mutatott neki. Ezekkel összefüggésben a bíróság megállapította, hogy tanú 15. az imént megjelölt bizonyítékokat a 2009. év január hónapjában látta, később a nyomozás során nem, majd a bírósági meghallgatására két és fél évvel később került sor, amikor a 2011. év május hónapjában emlékezetből, meglehetősen jól idézte fel, hogy mit látott. 

A tanú szavahihetőségét a vádlottak híváslistáinak kivonatai is megerősítették. 

Ennek egyik példája a bírósági iratok között 162-I. számon található -  I.r. vádlottra vonatkozó - híváslista, amelyben a 2009. év január hó 6. napjára vonatkozóan a  17 óra 54 perc és 19 óra 27 perc közötti időintervallumban megtalálhatóak azok a mobiltelefonos kapcsolatok a hozzátartozó helymegjelölésekkel, amelyek visszaigazolják, hogy a II.r. vádlott - személy 2. - tanú 15. találkozó alkalmával I.r. vádlott is az iskola közelében, a helyszínen volt. Ott várakozott annak ellenére, hogy oda nem várták, őt arról - legalábbis  személy 2. és tanú 15. - nem értesítették.

Tanú 16. - az iskolát működtető alapítvány kuratóriumának elnöke és nem mellesleg néhai személy 3. nevelőapja - a nyomozás során elmondta, hogy az első problémák a 2008. év őszén, október hónapban merültek fel az iskolában. A MÁK vizsgálata azt állapította meg, hogy az iskola több speciális nevelési igényű diák után jogosulatlanul igényelt magasabb fejkvótát, mint amennyi után ténylegesen járt volna.         Ez részben adminisztratív hiba eredménye volt, másrészt viszont az iskola igazgatóját, II.r. vádlottat terhelte ezért a felelősség. A II.r. vádlottat elszámolásra hívták fel, majd ezzel párhuzamosan személy 2. intézményvezető több hibát, hiányosságot és mulasztást is feltárt II.r. vádlott munkájában. Vizsgálatai eredményeiről december elején tájékoztatta a kuratóriumot, melynek során közölte, hogy a terhelt több millió forinttal nem tudott elszámolni, mely pénz teljes egészében az iskola vagyonát képezte. 

Tanú 16. úgy értesült, hogy az iskolaigazgató élettársa, III.r. vádlott elismerte személy 2. előtt, hogy az iskola kasszájából is hiányzik nagyjából egymillió forint, amivel II.r. vádlott szintén nem tud elszámolni. A hiányt összességében hatmillió forint körüli összegben állapították meg. II.r. vádlottat megpróbálták elszámoltatni, de ez nem sikerült, mindig halasztást kért, magyarázkodott, kibúvókat keresett és ellentámadásba ment át, fenyegetőzött. 

A tanú hallomásból arról is értesült, hogy a biztonsági őrként alkalmazott I.r. vádlott is eltávozott az iskolából jó barátjával II.r. vádlottal, annak ellenére, hogy őt senki nem rúgta ki, vele nem volt senkinek baja. A kuratórium úgy döntött, hogy II.r. vádlottat és III.r. vádlottat is felfüggesztette az állásából és a bajt meglehetősen nagynak ítélték meg, mert az nem volt elég, hogy a II.r. vádlott hibája miatt vissza kellett fizetniük az Államkincstárnak olyan pénzeket, amiket a tanulókra fordítottak, hanem még meg is károsította az iskolát a két terhelt. 

Tanú 16. elnökként úgy döntött, hogy a 2009. év január hó 13. napjára kuratóriumi ülést fog összehívni, amelyen a testület arról döntött volna - a személy 2. által összegyűjtött bizonyítékok ismeretében -, hogy tesz-e lépéseket a továbbiakban és ha igen, akkor milyeneket, II.r. vádlott ellen. Aláhúzta, hogy személy 2. mindenképpen házon belül akarta elintézni az ügyet, azaz ameddig lehetett, próbált lehetőséget biztosítani II.r. vádlottnak, hogy fizesse vissza a hiányt és csendben váljanak meg egymástól. 

A tanú is beszámolt a január 6-ai személy 2. - tanú 15. - II.r. vádlott találkozóról, amelyről csak elmondásból értesült, azonban azt megjegyzésre érdemesnek tartotta, hogy tudomása szerint az iskola közelében volt akkor I.r. vádlott is, amit furcsállott, mert akkor már egy hónapja nem dolgozott az I.r. vádlott, önkényesen elhagyta a szolgálati helyét. 

A konkrét bűncselekménnyel kapcsolatban semmilyen ismeretanyaggal nem rendelkezett, annyit azonban megjegyzett, hogy megítélése szerint a nevelt fiának azért kellett meghalnia, mert rosszkor volt rossz helyen, ugyanis személy 2. nem akart egyedül találkozni II.r. vádlottal (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 4.811-4.823. oldalai).    

Folytatólagos kihallgatása során elmondta, hogy a 2009. év január hónapjában a BRFK Gazdaságvédelmi Főosztálya lefoglalt tőle egy kék dossziét, amelyben az iskolában tapasztalt pénzügyi visszaélésekre és hiányosságokra vonatkozó dokumentumok voltak és amelyeket személy 2. gyűjtött össze. Ezt a dossziét a 2009. év január hó 10. napján hozta el az iskolából, majd azt követően nézett bele először. A gyilkosság napján személy 2. tájékoztatta őt arról, hogy járt a kerületi kapitányságon és az önkormányzatnál is, de a tanú szubjektív megítélése szerint a sértett a feljelentéssel nagy valószínűséggel megvárta volna a január 13-ai kuratóriumi ülést.

Végezetül ugyancsak személyes véleményét fejtette ki, amikor elmondta, hogy sértetti hozzátartozóként megismert hangfelvétel leirata alapján úgy ítéli meg, hogy II.r. vádlott a gyilkosságot követően nem könyörgött az életéért, hanem még ő figyelmeztette I.r. vádlottat a bizonyítékok eltüntetésére. Az emberölésen nem lepődött meg, amitől megijedt, az az volt, hogy a kamerák felvették a bűncselekményt. Az I.r. vádlott szólt neki, hogy tűnjön el, azonban II.r. vádlott úgy reagált, hogy nem lehet, mert el kell tüntetni a kamerák felvételeit (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 4.823-4.833. oldalai).    

A vagyon elleni bűncselekmények tárgyában a lényeget illetően kifejtette, hogy III.r. vádlott feltárta személy 2. előtt, hogy az iskola házipénztárából nagyjából egymillió forint hiányzik. Erről pontos kimutatás is készült, a III.r. vádlott pedig beismerte, hogy II.r. vádlottal ketten tulajdonítottak el onnan pénzt. Megemlékezett a hamis kiküldetésekről is és a már említett takarító eszközök kiszámlázásáról (II. számú nyomozati irat, IV. kötet 2.131-2.139., illetve 2.143-2.149., valamint 2.151-2.155. oldalai). 

A tárgyaláson a tanú már olyan részleteket is megemlített, hogy személy 2. a vizsgálódása során fiktív kiküldetési rendelvényeket talált, amelyről az érintettek úgy nyilatkoztak, hogy nem jártak gépkocsival azon az úton. Az intézményvezető olyan hamis számlákra bukkant, amelyek irreálisan magas összegekben igazolták tisztítószerek vásárlását, továbbá megjegyezte, hogy tanú 27. és valamilyen  nevű tanárnőnek feltűnően komoly összeget fizettek túlórapénzként a többi pedagógushoz képest. II.r. vádlott személy 2.-t illető vádjával kapcsolatban elmondta, hogy a néhai sértett teljes energiával vetette bele magát a vizsgálódásba és bizonyára nem így járt volna el, ha ő is érintett az ügyben. Egyebekben nyomozati vallomásait fenntartotta (37. számú tjkv. 50-56. oldalai).      

Tanú 17. a nyomozás során elmondta, hogy a 2008. év őszén jelentkeztek a komolyabb problémák, amikor az alapítvány kuratóriumának éves beszámolóján merültek fel a visszaélésekre utaló első jelek. A kuratórium a férjét bízta meg a kivizsgálással. Már folyt a vizsgálat, amikor karácsony tájékán a könyvelést végző cég kiképviselőjével beszélt személy 2. telefonon. A készülék ki volt hangosítva, így a tanú is hallotta, amikor a férjének a könyvelői iroda alkalmazottja azt mondta, hogy bent járt nála II.r. vádlott, aki azt az instrukciót adta, hogy az ő, valamint élettársa, III.r. vádlott által aláírt számlákat is be kell fogadniuk. 

2008 őszén III.r. vádlott szakított II.r. vádlottal, majd arról panaszkodott személy 2.-nek, hogy fél II.r. vádlottól, egyébként pedig a II.r. vádlott meghatározta neki, hogy mely számlákat mutathat be személy 2.-nek és melyeket nem. Miután a III.r. vádlott átköltözött személy 2. irodájába, egyre több dolgot tárt fel az intézményvezető előtt. III.r. vádlott arról is beszámolt, hogy a házipénztárból is kivettek összegeket. 

Tanú 17. az okirati bizonyítékokkal és több tanú vallomásával egyezően elevenítette fel, hogy férje a beszerzett információk birtokában lecseréltette az iskolai zárakat, megváltoztatta a kódokat és II.r. vádlott elé több alternatívát állított, azonban a II.r. vádlott egyenes választ soha nem adott, a találkozók elől kitért, az együttműködésre semmiféle hajlandóságot nem mutatott, mígnem a december 22-ei végső határidő is lejárt.     

Megerősítette, hogy I.r. vádlottal szemben a férje semmiféle szankciót nem tervezett, oka sem volt rá, az I.r. vádlott kizárólag azért ment el, mert II.r. vádlott is így tett. A karácsonyi időszakot az iratok, bizonyítékok feldolgozásával, rendszerezésével töltötték családi körben. Ekkor tűntek fel számukra a hamis kiküldetési rendelvények, amelyekről tudták, hogy ilyen jellegű költségtérítést vettek fel sem a kuratórium tagjai, sem a pedagógusok. Ugyanebbe a kategóriába tartozott a rendkívül nagy összegű tisztítószer vásárlás. A könyvelővel történt egyeztetés után egyértelművé vált, hogy a kiküldetési rendelvényeknek semmi köze a valósághoz. Azokon kizárólag II.r. vádlott aláírása szerepelt, a készpénzes kifizetésről szóló pénztári bizonylat egyike mellett sem volt számla és természetesen a kiutazók aláírásai is hiányoztak. 

A  Kft. 1,6 millió forintos helyiségbérleti és takarítási, valamint a  Kft. 0,4 millió forintos oktatási számláiról is megállapították, hogy valótlanok.

A két ünnep közötti időszakban - amikor személy 2. III.r. vádlott elé tárta a kiküldetésekről szóló dokumentációkat - a III.r. vádlott kijelentette, hogy azokat II.r. vádlott kérésére állította be a könyvelésbe.

Kiderült, hogy a II. és III.r. vádlottak érdekeltségébe tartozó  Bt-nek kiszámlázott jelentős összegű tételek kifizetésére is II.r. vádlott rendelkezése alapján került sor anélkül, hogy a számlák mögött bármilyen tényleges tevékenység, gazdasági esemény állt volna.

A 2009. év január hó 3. napján férje bevonta a vizsgálódásba egy ügyvéd barátjukat, tanú 31. és a feleségét, aki könyvelő, hogy megtudja tőlük, ilyen esetben mi a teendő, milyen lépéseket kell tenni, hogyan járjon el a továbbiakban. Az ügyvéd azt tanácsolta, hogy próbáljanak megegyezni, II.r. vádlott mondjon fel és térítse meg a kárt az iskolának. Ha ez az út nem járható és a vagyon elleni bűncselekmény (sikkasztás) elkövetésére elegendő bizonyíték áll rendelkezésre, akkor feljelentést kell tenni. 

 A 2009. év január hó 4-én, vasárnap történt eseményekkel kapcsolatban elmondta, hogy   II.r. vádlott felhívta a férjét és találkozóért könyörgött. személy 2. nem akart találkozni  a II.r. vádlottal, mert már annyit hazudott neki, hogy nem volt miről beszélniük. Ennek ellenére délután öt órára mégis megbeszéltek egy találkozót, amiről a férje értesítette személy 3.-t és az iskola megbízott igazgatóját, tanú 19-t. Valamennyien elmentek az iskolába, ott sokáig várakoztak a fűtetlen épületben II.r. vádlottra, aki végül meg sem jelent. Később tanú 19-től azt tudta meg tanú 17., hogy az igazgatónő látta II.r. vádlottat az iskola környékén. A II.r. vádlott nem hívta fel telefonon a férjét, távolmaradását nem mentette ki és személy 2. sem kereste a terheltet.  

A 2009. év január hó 5. napján történt eseményekkel összefüggésben arról számolt be, hogy a férje a megállapításaikról tájékoztatta tanú 15-t, továbbá az állítólagos kiküldetések érintettjeivel aláíratott egy nyilatkozatot, amelyben kijelentették, hogy az utazáson nem vettek részt és azért pénzt sem vettek fel (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 4.849-4.863. oldalai).   

Folytatólagos tanúkénti kihallgatása alkalmával tanú 17. részletesen beszámolt a II.r. vádlott igazgatósága alatt kialakult rossz hangulatról, arról, hogy a II.r. vádlott a tanári karon belül hozzá hűséges „besúgókat" tartott, a neki nem tetsző pedagógusokat terrorizálta, fenyegette, manipulálta, olyan helyzetekbe kényszerítette őket, amelyek megoldhatatlanok voltak, majd később fegyelmit indított ellenük, végezetül pedig távozásra kényszerítette őket. I.r. vádlott és II.r. vádlott viszonyát - a többi tanúhoz hasonlóan - úgy jellemezte, hogy az előbbi „istenítette" az utóbbit.

A január 4-6. napjain történt eseményeket a korábbi vallomásával egyezően adta elő, amelyet hatodikára vonatkozóan azzal egészített ki, hogy a személy 2. - tanú 15. - II.r. vádlott-féle találkozó után a férje az iskola környékén találkozott I.r. vádlottal, még kezet is fogtak. Erről a jelenetről maga a férje számolt be neki. 

A 2009. év január hó 7-ére vonatkozóan arról emlékezett meg, hogy délután öt óra körüli időben közölte vele a férje, hogy II.r. vádlottal fog találkozni. A pontos időpontról nem volt szó, de tanú 17. tudta, hogy a megbeszélés az iskolában lesz, arról viszont megint csak nem volt információja, hogy ki lesz még jelen. Már a bűncselekmény után értesült tanú 33-tól arról, hogy a vádbeli események napján telefonon beszélt a férje az imént megjelölt személlyel és odahívta őt az iskolába. Az özvegy ebből arra a következtetésre jutott, hogy a telefonbeszélgetés csak az iskolából történhetett, mégpedig délután öt órát követően, mert aznap a férje még nem járt a tanintézményben és a korábban említettek szerint öt órakor még otthon volt. 

Említést tett arról is, hogy az iskola egyik megbízott óraadó tanára, tanú 21. az események után elmondta neki, hogy január 7-én este hat óra körüli időben ment a gyerekéért edzésre, amikor találkozott II.r. vádlottal és I.r. vádlottal, kezet fogtak és röhögve mondták, hogy az iskolába mennek (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 4.865-4.877. oldalai). 

Újabb folytatólagos tanúvallomásában - korábbi nyilatkozatainak maradéktalan fenntartása mellett - kiemelte, hogy a férje lépéseket tett annak érdekében, hogy I.r. vádlott menjen vissza dolgozni az iskolába. Ezért még a kerületi rendőrkapitányt, tanú 22-t is felhívta, hogy legyen segítségére, de az elutasította a kérést, mert azt mondta, hogy nem érdekli őt, levette a kezét I.r. vádlottról (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet, 4.879-4.891. oldalai). 

A bíróság előtt még mindig könnyeivel küzdve elevenítette fel a történteket, több év elteltével is szinte szó szerint ugyanazokat adta elő, mint a nyomozati vallomásaiban. Tapasztalni lehetett, és természetesen titkot sem csinált belőle, hogy a vádlottakat - különösen II.r. terheltet - okolja a férje haláláért, amihez hozzátette, hogy a maga részéről I.r. vádlott szerepét és magatartását nem is érti. Mindezek ellenére elfogulatlanul nyilatkozott, és azokról a történesekről amelyekről beszámolt, más tanúk is  vele egyezően emlékeztek meg, illetve azokat az objektív bizonyítékok is maradéktalanul alátámasztották (37. számú tjkv. 57-69. oldalai).   

Példálózó jelleggel kell e körben megemlíteni a mobiltelefonok híváslistáit, tanú 31. és felesége, tanú 21., tanú 19., tanú 20. és tanú 33. később bemutatásra kerülő, illetve az eddig már elemzett tanú 15. és tanú 16. tanúvallomásait. 

Tanú 18. - a sértett lánya - oktatási koordinátorként, egyben iskolatitkárként dolgozott az Általános és Szakképző Iskolában.
 
Első nyomozati vallomásában röviden felvázolta az iskola működését, a II.r. vádlott igazgatósága alatt kialakult rendkívül rossz hangulatot, a tanári kar megosztottságát, valamint azt, hogy a II.r. vádlottnak voltak kivételezettjei. Számot adott a MÁK által feltárt hiányosságokról, visszaélésekről, ezzel kapcsolatban az iskola megbüntetéséről, továbbá arról, hogy a kuratórium az édesapját bízta meg a vizsgálattal. Ennek során személy 2. II.r. vádlott számos pénzügyi visszaélésére is fényt derített, amelyben információi szerint részt vett III.r. terhelt is, aki a 2008. év nyarának végéig a II.r. vádlott élettársa volt, a tanintézményben pedig a gazdasági igazgatói állást töltötte be.       

Emlékezete szerint a 2008. év december hó 16. napján édesapja már nem engedte be II.r. vádlottat az irodájába, mert a bizalma végleg megrendült a II.r. vádlottban. Számot adott arról, hogy II.r. vádlott távozását követően önkényesen elhagyta az iskolát I.r. vádlott is, akit többször kerestek és hívták vissza, mert a munkájával elégedettek voltak. Ennek ellenére az I.r. vádlott nem tért vissza és meglehetősen arrogánsan válaszolt az őt hívóknak. Tanú 17.  mindebből azt a következtetést vonta le, hogy I.r. vádlott kizárólag azért hagyta ott az iskolát, mert együtt érzett II.r. vádlottal, úgy fogalmazott, hogy ők ketten „nagyon együtt voltak". Szintén említést tett arról, hogy a téli szünetben a szülei rendszerezték a hamis számlákat és általában azokat a bizonyítékokat, amelyek a II.r. vádlott visszaéléseit bizonyították. Arról is rendelkezett információval - édesapja elmondása alapján -, hogy III.r. vádlott feltárta a visszaéléseket, melynek részeként közölte, hogy II.r. vádlott minden esetben megmondta neki, hogy melyek azok a számlák, amiket láthat személy 2. és melyek azok, amelyeket nem. Szintén III.r. vádlott elmondásából értesült arról, hogy II.r. vádlottal a házi pénztárhoz is hozzányúltak, onnan pénzt vettek ki, amelyet aztán elszámolás nélkül  a saját céljaikra fordítottak. 

Az újdonság erejével ugyan nem hatott, de a szavahihetőség szempontjából jelentősége van annak a momentumnak is, amely szerint tanú 18.  is értesült         a január 4-ei meghiúsult találkozóról, amellyel kapcsolatban kifejtette, hogy elmondás alapján tudja, hogy többen vártak mindhiába az iskolában II.r. vádlottra, azonban később  a helyszínen látta őt tanú 19. Ugyanilyen módon szerzett tudomást az édesapja - tanú 15. - II.r. vádlott-féle hármas találkozóról is.

A tanú  arról is értesült, hogy a 2009. év elején II.r. vádlott még megmozgatott mindent,  hogy a pozícióját megtartsa, helyesebben visszaszerezze. Ennek érdekében járt többek között  tanú 28-nál is, aki akkoriban az MSZP helyi szervezetének elnökhelyettese volt.

A 2009. év január hó 7. napján utoljára délután öt óra körüli időben találkozott az édesapjával, aki annyit mondott neki, hogy még visszamegy az iskolába, mert hatkor visszahozza II.r. vádlott a még nála lévő holmikat. Később már csak a tragédiáról értesült (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 5.017-5.037. oldalai).        

Folytatólagos tanúkénti kihallgatása alkalmával az általa korábban elmondottakat fenntartotta, amit azzal egészített ki, hogy miután édesapja az édesanyja segítségével rendszerezte a II.r. vádlottat és részben III.r. vádlottat terhelő dokumentumokat, a tanú 31., tanú 32. házaspártól kért segítséget, mert elhatározta magát a feljelentésre. A tanú arról is tudott, hogy édesapja a halála napjának reggelén járt a kerületi rendőrkapitányságon tanú 22-nél, illetve az önkormányzathoz is ellátogatott (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 5.039-5.049. oldalai).

A vagyon elleni bűncselekményekkel összefüggésben kétszer is meghallgatta tanú 18-at a nyomozó hatóság.  

E vallomásaiban kizárólag olyan dolgokról számolt be, amelyekről csak édesapja elmondásából értesült. Így ekkor is megemlítette, hogy III.r. vádlott önként tárt fel sok dolgot az általa és II.r. vádlott által elkövetett bűncselekményekről, többek között a házi pénztár felnyitásáról, az onnan történt pénzfelvételről, amely körülbelül egymillió forint volt.

Édesapjától hallott arról is, hogy a 2008. év június-augusztus hónapokra vonatkozóan nagyjából egymillió forint értékben leadott számlákat találtak, amelyet az Bt. állított ki az iskola felé oktatási tevékenység címén. E körben megjegyezte, hogy ez a számla már csak azért sem lehetett valós, mert a nyári hónapokban semmilyen iskolai tevékenység nincs (II. számú nyomozati irat, IV. kötet 1.873-1.885. oldalai).       

A tárgyaláson mindenben az általa korábban elmondottakat ismételte meg és úgy fogalmazott, hogy rohamosan romlott a kapcsolat az édesapja és II.r. vádlott között. I.r. vádlottal kapcsolatban megjegyezte, hogy őt senki nem rúgta ki, azt sem értették, hogy miért hagyta el a munkahelyét, egyebekben úgy emlékezett, hogy a vádbeli időszakra vonatkozóan nem kaptak orvosi igazolást az I.r. vádlott betegségéről (37. számú tjkv. 69-         79. oldalai).

A bíróság tanú 18-t is szavahihető tanúnak ítélte meg. 

Az eddig bemutatottakból látható, hogy a tanú csaknem valamennyi információja közvetett volt, amelyet az eljárás során ő maga is hangsúlyozott, míg a bűncselekményekkel kapcsolatban saját tapasztalatán alapuló közvetlen információja nem volt. Ugyanakkor állításait a rendelkezésre álló okirati bizonyítékok mindenben maradéktalanul alátámasztották.     

E bizonyítékok között kell megemlíteni I.r. vádlott betegszabadságaira vonatkozó okiratokat, amelyek a 2008. évben számos távollétet igazolnak, de a 2008. év december hónap második felére, illetve a 2009. év január hónap elejére vonatkozóan - pont arra az időszakra, amikor a terhelt II.r. vádlottat követve önkényesen elhagyta a munkahelyét - semmiféle keresőképtelenséget igazoló irat nem lelhető fel, annak ellenére, hogy a nyomozás során az e tárgyban fellelhető összes dokumentumot begyűjtötte a nyomozó hatóság (I. számú nyomozati irat, V. kötet 2.607-2.627. oldalai).   

 Tanú 19. - az iskola tanára, majd II.r. vádlott elmozdítását követően a tanintézmény megbízott igazgatója - nyomozati vallomásában tanúként arról számolt be, hogy a II.r. vádlottnak milyen diktatórikus vezetési módszerei voltak, hogyan terrorizálta a pedagógusokat. Erre számos konkrét példát hozott fel, hozzátéve, hogy az I. és II.r. terheltek nagyon jó viszonyt ápoltak, I.r. vádlott mindenben követte és feltétel nélkül támogatta II.r. vádlottat. Úgy fogalmazott, hogy I.r. vádlott mindent tudott arról, hogy az iskolában mi történik, ki hová ment, meddig volt ott, mit csinált és erről tájékoztatta II.r. vádlottat. I.r. vádlott volt II.r. vádlott „szeme és füle". Megemlítette a kivételezett pedagógusok csoportját és a II.r. vádlott olyan kisstílű módszereit, amelyekkel manipulálta, kordában tartotta a tanári kar tagjait. 

én beszámolt az államkincstári ellenőrzésről, annak során az iskolával szemben kiszabott hárommillió forintos büntetésről, II.r. vádlott pénzügyi visszaéléseinek fokozatos  feltárásáról, melyeknek eredményeként ez a tanú is úgy fogalmazott, hogy fokozatosan romlott a kapcsolat személy 2. és a II.r. vádlott között.        

Tanú 19. volt az egyik legautentikusabb forrás az elmaradt január 4-ei találkozó körülményeit illetően. E témában kifejtette, hogy a fenti napra II.r. vádlott úgy könyörögte ki a találkozót személy 2.-től, aki arra az álláspontra helyezkedett, hogy már nincsen miről beszélniük. Ennek ellenére lehetőséget adott II.r. vádlottnak, azonban  tanúkat is akart, ezért hívta őt az iskolába a délután öt órára megbeszélt találkozóra. Tanú 19. a férjével ment a téli szünet miatt fűtetlen iskolába, ahová körülbelül háromnegyed ötkor értek oda.

Megjegyezte, hogy a téli szünetben személy 2. és személy 3. lecseréltették az iskola összes helyiségének a zárját, beleértve a bejárati ajtó, a kapu, a tanári és az irodák zárjait is.           

Tanú 19. emlékezete szerint személy 2.-vel, személy 3.-al és a férjével négyesben fél hatig mindhiába várták II.r. vádlottat a hideg iskolában, mert a II.r. vádlott nem jelent meg. személy 2. ekkor úgy döntött, hogy nem várnak tovább, mert már elégszer csinált belőle bohócot II.r. vádlott. Miután elváltak egymástól és a tanú 19., tanú 20. házaspár elindult a közelben parkoló gépkocsijához, a ... úton haladtak, amikor a férje ráköszönt valakire, hogy „Szerbusz !". Amikor a tanú odanézett, látta, hogy a  házastársa II.r. vádlottnak köszönt, aki meglepetten állt, majd visszaköszönt. Nem álltak meg beszélgetni a vádlottal, hanem továbbmentek.

Tanú 19. annyit még látott, hogy II.r. vádlott átment az út túloldalára, a mobiltelefonján beszélni kezdett, de mindössze csak azt hallotta, hogy „Nem...".  A tanú arra gondolt, hogy II.r. vádlott személy 2.-t hívja és esetleg arról akarja tájékoztatni, hogy miért nem jelent meg az általa kért időpontban, azonban rögtön kiderült, hogy erről  szó sincs, mert nyomban sikerült a telefonján elérnie az intézményvezetőt, aki kérdésére úgy válaszolt, hogy őt nem hívta fel II.r. vádlott. Tanú 19. még mondta is a férjének, hogy ne menjenek messze az iskolától, talán szükség lesz rájuk, esetleg vissza kell menniük. Felhívta személy 3.-t is és őt is erre kérte, de rövid idő elteltével visszahívta őt a sértett és közölte vele, hogy nem hívta fel személy 2.-t II.r. vádlott, ezért mindenki nyugodtan hazamehet.   

A január 7-ei eseményekkel kapcsolatban elmondta, hogy évnyitó értekezletet tartottak, mely alatt II.r. vádlott felhívta személy 3.-t és rajta keresztül újabb találkozót kért személy 2.-től. Tanú 19. megkérdezte személy 2.-t, hogy szükség van-e rá a találkozón, de az intézményvezető azt mondta neki, hogy menjen haza és pihenjen. személy 3. bosszankodott, mert már háromnegyed öt volt és szeretett volna hazamenni,  vizsgára kellett volna készülnie. Azt azonban megemlítette tanú 19-nek, hogy a találkozón ő is jelen lesz, a beszélgetést felveszi, a zsebében ott a diktafon, II.r. vádlott pedig nem tud csinálni semmit, mert személy 2. már nem veszi vissza. 

Ezek után elváltak egymástól, tanú 19. hazament. Éppen vacsoráztak, amikor  hat óra körüli időben felhívta őt tanú 21. és elmondta neki, hogy látta az iskolába bemenni II.r. vádlottat és I.r. vádlottat. Tanú 21. kérdezte tőle, hogy mit keresnek II.r. vádlotték az iskolában,               amire a tanú úgy válaszolt, hogy tudomása szerint a II.r. vádlott kért találkozót személy 2.-től, annak befejeztével személy 3. fogja őt értesíteni a történtekről telefonon. Erre azonban már nem került sor, mert bekövetkezett a tragédia (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 4.969-4.989. oldalai).

A tárgyaláson a 2009. év  január hó 4. napjára megbeszélt, de II.r. vádlott miatt elmaradt találkozóval kapcsolatban a nyomozati vallomását ismételte meg azzal, hogy a nyomozati iratok VIII. kötetének 4.991. oldalán fellelhető - általa készített - helyszínrajzon bejelölte, hogy pontosan hol találkoztak a II.r. vádlottal az iskola környékén. Ezzel kapcsolatban kifejtette, hogy véleménye szerint II.r. vádlott nem tudhatta, hogy ő és a férje is az iskolában lesznek, jóllehet ennek ellenkezőjét sem zárta ki, mert a gépkocsijukat ismerte,  ezért az épülettől nem messze álló autójukat láthatta a II.r. terhelt. Azt sem tartotta kizártnak, hogy kívülről, az esti sötétben lehet látni és fel lehet ismerni az épületben világításnál tartózkodó személyeket (37. számú tjkv. 80-92. oldalai).

Erre vonatkozóan a bíróság a 2012. év január hó 19. napján a helyszíni tárgyaláson bizonyítási kísérletet folytatott le, melynek eredményeként azt állapította meg, hogy még nappali fényviszonyok és behúzott függöny mellett is láthatók, illetve egyedileg felismerhetők a tantermekben és a tanáriban ülő személyek. Ez pedig azt jelenti, hogy  II.r. vádlott a vádbeli események időpontjában az utcáról láthatta, hogy  nemcsak személy 2. és személy 3., hanem tanú 19. és a férje is az épületben vannak (108. számú tjkv. 114. oldal).

A tanú 19. által elmondottakat mindenben alátámasztották a vádlottak híváslistái, illetve azok kivonatai (162-I., illetve 162-II. számú bírósági iratok).

Mind  I.r., mind  II.r. terheltek híváslistáján megtalálható az a két kapcsolatfelvétel, amelyeket egymás között létesítettek, illetve próbáltak létesíteni. 

Ezek szerint a 2009. év január hó 4. napján II.r. vádlott először 17 óra 25 perc 18 másodperckor, majd 17 óra 25 perc 48 másodperckor indított hívásokat a hozzá köthető telefonról a I.r. vádlott által használt mobilkészülékre. 

Az első hívás sikertelen volt, a második beszélgetés összesen két másodpercig tartott.

Emlékezetes, hogy tanú 19. arról számolt be, hogy nemcsak ő a férjével, hanem II.r. vádlott is meglepődött, hogy összefutottak az utcán, majd a II.r. terhelt telefonon beszélt, amiből csak annyit hallott, hogy „Nem".  

A bíróság álláspontja szerint ha ekkor a vádlottak között nem volt valamilyen előzetes megállapodás, akkor egy ilyen rövid hívás a fenti tartalommal értelmetlen lenne, azaz ezt a „nem"-et csak az értheti, aki megfelelő ismeretekkel rendelkezik a konkrét helyzetre vonatkozóan.   

A rendelkezésre álló valamennyi bizonyíték ismeretében kézenfekvő az a következtetés, hogy a terheltek már ekkor is személy 2. megölésére készültek, azonban a tanú 19., tanú 20. házaspár megjelenése olyan előre nem látható váratlan körülmény volt, amely miatt elhalasztották a bűncselekmény végrehajtását,  II.r. vádlott döntése alapján. 

II.r. vádlott ezután rövid időn belül más időpontot kért személy 2.-től, amely a későbbiekben a bűncselekmény elkövetésének időpontja lett. Korábban már hivatkozott rá a bíróság, hogy a híváslistákból megállapítható, amikor II.r. vádlott megbeszélte, majd módosította az időpontot személy 2.-vel, ezekről  mindig azonnal tájékoztatta I.r. vádlottat. 

A hívások időpontja is alátámasztja a tanú által elmondottakat, hiszen a megbízott igazgatónő arról számolt be, hogy nagyjából egészen fél hatig vártak II.r. vádlottra, majd ezt követően hagyták el az iskola épületét. 

A fentieknél még beszédesebbek I.r. vádlott cellapozíciói, amelyekből megállapítható, hogy az I.r. vádlott telefonja II.r. vádlott mindkét hívásakor a ..., … ... szám alatti átjátszóállomásra jelentkezett fel, ami azt igazolja, hogy már ekkor is az iskola környékén tartózkodott az I.r. terhelt, annak ellenére, hogy a találkozóra őt nem várták, ahhoz semmi köze nem volt (I. számú nyomozati irat, IV. kötet 2.191. oldal - híváslista, illetve 2.209. oldal - cellainformáció).  

Személy 2. híváslistájának kivonatában megtalálható az a hívás, amelyben tanú 19. arról tájékoztatta az intézményvezetőt, hogy II.r. vádlottal találkoztak az utcán. Ezt a hívást a megbízott iskolaigazgató 17 óra 26 perckor indította, majd 31 másodpercet beszélt személy 2.-vel (162-III. számú bírósági utóirat).  

Az ugyanebben a tárgyban tanú 19. és személy 3. között lezajlott beszélgetések személy 3. híváslistájának kivonatában is fellelhetők 17 óra 33 percnél (162-IV. számú bírósági utóirat).       

Mindezekből tehát a bíróság tanú 19. szavahihetőségére vont le következtetést, majd ebből adódóan arra, hogy II.r. terhelt erről a találkozóról is értesült, mi több a találkozó időpontjában a helyszín közelében tartózkodott és minderről kizárólag II.r. vádlottól tudhatott, ahogy azt a bíróság már korábban kimutatta a tanúvallomások és az ahhoz tartozó híváslisták alapján.      

Tanú 20. kizárólag a január 4-ei eseményekre volt tanú, e vonatkozásban azonban mindenben megerősítette a felesége által elmondottakat. Ennek lényege szerint személy 2. mindenképpen tanúkat akart a II.r. vádlottal történő egyeztetéséről, ezért hívta az iskolába a feleségét, akivel ő is elment. Háromnegyed öt körüli időben érkeztek az épülethez és nagyjából 17 óra 20 percig vártak II.r. vádlottra, amikor személy 2. úgy döntött, hogy hazamennek, több időt nem adnak a II.r. vádlottnak. Amikor elindultak a feleségével a közelben parkoló autójukhoz, alig 50 métert tehettek meg, amikor hirtelen megpillantotta II.r. vádlottat, akire ráköszönt, az pedig fogadta az üdvözlését. 

Tanú 20. emlékezete szerint meglepődött II.r. vádlott, meglehetősen zavartnak tűnt, kikapta zsebéből a mobilját és beszélni kezdett rajta, miközben átment az utca túlsó oldalára. Ezt követően beszámolt személy 2. és személy 3. felhívásáról is. Végezetül említést tett arról, hogy a bűncselekmény napján már nem kérte személy 2., hogy a felesége is részt vegyen a találkozón, de arról hallott, hogy a tárgyi eszközökkel történő elszámolásra személy 3. diktafonnal készült (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 4.993-5.003. oldalai). 
          
A bíróság előtt a nyomozati vallomását ismételte meg, azt azonban kiemelte, hogy amikor ráköszönt a II.r. vádlottra, az csak egy helyben állt a sötétben, tehát nem jött vagy ment, hanem a tanú számára úgy tűnt, mintha várakozna valamire, vagy valakire. Megerősítette II.r. vádlott meglepettségét, egyben korrigálta nyomozati vallomásának azt a részét,   hogy tudott arról miszerint a január 7-ei találkozóra személy 3. diktafonnal készült. Ezt úgy pontosította tanú 20., hogy erről már az események után értesült (37. számú tjkv. 94-99. oldalai).    

Tanú 21. - akit óraadó tanárként foglalkoztattak az iskolában - nyomozati vallomásában elmondta, hogy a vádbeli események napján este hat óra körül ment a gyerekéért, hogy hazavigye az edzésről. Az iskolával szemben parkolt le egy meglehetősen sötét részen. Hirtelen meglátta I.r. vádlottat, köszönt neki, még kezet is fogtak. Ekkor pillantotta meg II.r. vádlottat is. Ezeket az eseményeket 18 óra, illetve 18 óra 05 perc körüli időpontra tette. Megkérdezte a két vádlottat, hogy hová mennek, akik annyit válaszoltak, hogy az iskolába, miközben az Általános és Szakképző Iskola épületére mutattak. Ezzel a beszélgetést befejezték és a tanú beült a gépkocsijába. Megmagyarázhatatlan rossz érzése támadt, ezért felhívta tanú 19-et és elmondta neki, hogy találkozott a vádlottakkal. A megbízott igazgatót nem lepte meg a hír és közölte tanú 21-el, hogy tud róla, mert személy 3. említette neki, hogy találkozni fognak II.r. vádlottal. A telefonbeszélgetést követően a tanú nem indult el az autójával, kiszállt a gépkocsiból, figyelni kezdte az iskola bejáratát és látta, amit a két terhelt bement az épületbe (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.281-5.293. oldalai).

A tárgyaláson a vádlottakkal történt találkozását a korábbi nyilatkozatával egyezően adta elő, azzal kiegészítve, hogy természetesen tudott róla, hogy a terheltek ekkor már nem dolgoztak az iskolában. Többszöri  kérdésre sem tudta megmondani, hogy a nyomozati vallomásában mit értett az alatt, hogy rossz érzése támadt, amikor I.r. vádlottat és II.r. vádlottat látta bemenni az iskolába. A tanú számára egyértelmű volt, hogy a két vádlott együtt van, hiszen beszélgetett velük, ők maguk mondták, hogy az iskolába mennek, ezt tanú 21. látta is. Azt azonban nem kérdezte meg tőlük, hogy milyen okból mennek oda és arra sem tudott választ adni, hogy miért figyelte a mozgásukat (91. számú tjkv.           2-28. oldalai). 

 Tanú 22. volt az a tanú, akinek a fontosságát a II.r. vádlott és védője az egész büntetőeljárásban igyekezett túlhangsúlyozni. Különösen érvényes ez a megállapítás a tárgyalási szakra, ahol a védő valamennyi megnyilvánulása arra irányult, hogy a bíróság tanú 22-ről azt állapítsa meg, hogy alapvetően szavahihetetlen.  A védelem mindent megtett annak érdekében, hogy a tanúhoz olyan cselekvéseket kössön a bíróság, vagy vele kapcsolatban olyan magatartásokat állapítson meg, amelyek azt mutatják, hogy személyének jelentősége túlmutat perbeli pozícióján és az eljárásban tényszerűen feltártaknál jelentősebb köze lehet a vádbeli eseményekhez, legalábbis annyiban, amennyiben a későbbi gyilkost, I.r. vádlottat személy szerint ő ajánlotta az iskolába, akivel egyébként is jó barátságban volt. Mindez azonban nem vezetett eredményre, mert a bíróság rendkívül hosszasan, minden részletre kiterjedően meghallgatta a tanút. A II.r. vádlott védőjének e körben előterjesztett  csaknem valamennyi bizonyítási indítványának is helyt adott, még olyanoknak is, amelyekről utóbb egyértelműen kiderült, hogy semmiféle köze nincs a per tárgyához.   

A tanú az első nyomozati vallomásában elmondta, hogy a 2005. év február hónapjában lett a ...-i városrész rendőrkapitánya és a munkájával összefüggésben ismerte meg néhai személy 2.-t, aki akkoriban az MSZP helyi szervezetének alelnöke volt. A problémás gyerekek miatt jó együttműködés alakult ki a rendőrség és az iskola között, a kapcsolatot II.r. vádlotton keresztül tartották. Nem tagadta, hogy I.r. vádlott az ő ajánlásával került az iskolába úgy, hogy három nevet említett neki személy 2., majd amikor meghallotta az I.r. vádlott nevét, akkor rákérdezett tőle, hogy ez a személy érdi illetőségű-e, mert ha igen, akkor ő jól ismeri. Ezután hármasban egyeztettek, így került I.r. vádlott az iskolába pedagógiai asszisztensként, biztonsági őrként. Több tanúhoz hasonlóan tanú 22.  is megjegyezte, hogy személy 2. II.r. vádlottban az utódját, munkájának folytatóját látta, mindenben támogatta őt. Legelőször a 2008. év szeptember hónapjában panaszkodott neki személy 2. arról, hogy II.r. vádlott hanyagul végzi a munkáját, hivatali kötelezettségeit nem teljesíti, szerelmes, „elbassza az iskolát". 

Legközelebb a 2008. év decemberében már tényként közölte vele személy 2., hogy      elküldi II.r. vádlottat az iskolából, mert kárt okoz. A tanú arról is beszámolt, hogy tudomása szerint ekkor I.r. vádlott is bejelentette, ha II.r. vádlottat elküldik, akkor ő is megy.
 
Tanú 22. vallomása szerint személy 2. őt kérte meg, hogy beszéljen I.r. vádlottal és bírja őt rá a maradásra, de az I.r. vádlott hajthatatlan volt. Arról beszélt, hogy II.r. vádlott jó barátja, alpolgármester lesz és egyszer még nagy ember lesz belőle. A tanú úgy fogalmazott, érezhető volt, hogy I.r. vádlott rajongott II.r. vádlottért, magasztalta és istenítette őt.  

Tanú 22. személy 2.-től tudta meg, hogy az I.r. vádlottnak a maradásáért cserébe még fizetésemelést is ajánlott, de I.r. vádlott úgy döntött, hogy a II.r. terhelttel marad és elhagyja az iskolát. A tanú arról is információval rendelkezett, hogy I.r. vádlott otthagyta az őrhelyét, senkinek nem szólt, egyszerűen elment II.r. vádlottal. 

Tanú 22. felelevenítette, hogy a kettős emberölés napján a délelőtti órákban - nagyjából tíz óra körüli időben - személy 2. bent járt nála a kerületi kapitányságon, elmondta, hogy kirúgta II.r. vádlottat, továbbá hogy I.r. vádlott is vele ment. A II.r. vádlottal kapcsolatban említést tett neki arról, hogy feljelentést szándékozik tenni sikkasztás miatt, mert úgy tűnik, hogy két-hárommillió forinttal nem tud elszámolni II.r. vádlott. A tanú arra biztatta, hogy ne hezitáljon, tegye meg a feljelentést, azonban személy 2. azt mondta, hogy még elmegy tanú 29. alpolgármesterhez, majd másnap ismét eljön és akkor teszi meg a feljelentést. Látott személy 2.-nél egy iratköteget, amire a sértett azt mondta, hogy az iskola papírjai vannak benne, azonban azt tanú 22-nek nem mutatta meg.  

Azon a napon délután egy szakmai megbeszélésen vett részt, amikor telefonon értesítették a történtekről. Rögtön a helyszínre ment, ahol akkor már talán száz rendőr is volt és rengeteg civil. A helyszínen tájékozódott, közölte a szaknyomozókkal, hogy ismeretei szerint kamerarendszer van az iskolában, de rögtön azt a választ kapta, hogy valaki elvitte a szervert. A helyszínen találkozott II.r. vádlottal, aki rendkívül ideges volt és azt mondta, hogy nem tudja, hogy mi történt (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 5.051-5.069. oldalai).

Következő nyomozati vallomásában előkerült a ../../...-...-es hívószám, amelyről  megjegyezte, hogy azt tanú 25. barátjával közösen használták és ezen a számon hívta fel I.r. vádlott a barátját a bűncselekmény elkövetése után. A közös telefont azzal magyarázta, hogy házasságban élt, de volt egy barátnője, így ezen a számon beszélt vele titokban (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 5.073-5.077. oldalai).  

Ismételt folytatólagos kihallgatásakor csatolta fénymásolatban azt a levelet, amelyet a postaládájában talált bedobva és I.r. vádlottnak tulajdonított. A levél mellett megtalálta a gyilkosságot rögzítő felvétel hangszakértő által készített leiratát is (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 5.079-5.101. oldalai).

A bíróság a töredékes levél tartalma alapján megállapította, hogy az szinte bizonyosan I.r. vádlottól származik. 
A gyilkosságot rögzítő hangfelvétel leirata és szakértői elemzése - a rendelkezésre álló szakvéleményen feltüntetett dátum szerint - a 2009. év április hó 3. napján készült el. 

A hangfelvételt - I.r. vádlott nyomozati jegyzőkönyveinek alapján - a 2009. év július hó 29. napján ismertették meg az I.r. vádlottal, majd a nyomozás lezárását követően biztosítottak számára iratismertetést és ekkor volt lehetősége az iratokból másolatot kérni.   

Tanú 22. tanúvallomása szerint a levelet és a hangfelvétel leiratát a 2010. év január hó 6. és 10. napja közötti időben kapta meg, azaz mindebből igen nagy valószínűséggel  megállapítható, hogy azokat I.r. vádlott juttatta el valamilyen úton a tanúhoz.    

Egyébiránt a bíróság álláspontja szerint ennek a bizonyítás szempontjából semmiféle jelentősége nem volt. 

A tanú a tárgyaláson gyakorlatilag mindenben a nyomozati vallomását ismételte meg, míg korábbi nyilatkozatait maradéktalanul fenntartotta. 

E körben a bíróság a bizonyítási eljárás anyagává tette a BRFK ... Kerületi Rendőrkapitányság 2009. év január hó 7. napjára vonatkozó ügyfél beléptetési kimutatását, amelyből megállapítható, hogy személy 2. a fenti napon 10 óra 08 perctől  11 óra 32 percig tartózkodott a rendőrség épületében tanú 22. engedélyével. A „Milyen ügyben érkezett" rovatban az „mb" megjegyzés szerepel, amelyre a tárgyaláson még a legilletékesebb tanú 22. sem tudott válaszolni, ezért csak következtetni lehet rá, hogy a jelölés magánbeszélgetést, vagy még inkább megbeszélést jelenthet. 

A tárgyalási szakban a tanú a nyomozati vallomásait részben fenntartotta, részben megismételte és semmilyen olyan adat, vagy bizonyíték nem merült fel azzal kapcsolatban, hogy tanú 22-nek a büntetőeljárásban betöltött tanú szerepénél több köze lenne a bűncselekményhez, de még arra sem, hogy tanúként lényegesen többet tudna, mint amelyeket korábban tényként közölt (37. számú tjkv. 100-122. oldalai). 

Tanú 22-vel kapcsolatban a II.r. vádlott védőjét elsősorban az foglalkoztatta, hogy bebizonyítsa, miszerint az iskolai pedagógiai asszisztensi állásra név szerint a tanú ajánlotta I.r. vádlottat, másodsorban e két személy kapcsolata jóval szorosabb, mint ahogy azt a tanú előadja, harmadrészt igyekezett tanú 22-t úgy beállítani a bíróság előtt - természetesen bármiféle konkrét tényadat nélkül -, hogy úgy tűnjék neki valamilyen rejtélyes köze, akár csak közvetetten és távolról, mégiscsak van az élet elleni bűncselekményhez. 

A védő számos bizonyítási indítványt terjesztett elő, melyek legnagyobb részének a bíróság helyt adott, de a felvett bizonyítás inkább távolította a bíróságot a történeti tényállástól, mintsem közelebb hozta volna, másként fogalmazva ismét az derült ki, hogy tanú 22. kizárólag annyit tud, amennyit korábban előadott.             

Ezt a szoros, rejtélyes kapcsolatot volt hivatott igazolni tanú 23., akit a II.r. terhelt védője indítványozott tanúként meghallgatni.  

A tanú a tárgyaláson azzal állt elő, hogy őt a 2001. év október hónapjában otthonában bántalmazta a fia és annak homoszexuális élettársa, ami miatt feljelentést tett, később pedig a fiát emiatt egy évre próbára bocsátotta a  Város Bíróság, azonban vádlott büntetőjogi felelősségét nem állapította meg. A tanú zaklatásai ezt követően is tovább folytak, ezért tanú 23. tanú 22-höz fordult, aki I.r. vádlottat ajánlotta neki, mint olyan embert, aki az ilyen ügyeket eredményesen le tudja rendezni. 

Amikor a tanú felvette a kapcsolatot I.r. vádlottal, az olyan ajánlatot tett neki az ügy elintézési módjára vonatkozóan, hogy tanú 23. megijedt, mert lényegét tekintve emberölésre vállalkozott az I.r. vádlott. Ezután több hatósághoz is fordult, ahol állítása szerint  a történeteket feltárta, de senki nem foglalkozott vele.  

Az egyetlen kérdés ezután már csak az volt, hogy mindezt miért több mint tíz év elteltével  tárta fel tanú 23. A válasz úgy hangzott, ha akkoriban komolyan veszik a panaszait és az e tárgyban folytatott levelezéseit, akkor I.r. vádlott nem követte volna el a ...-i kettős gyilkosságot, az megelőzhető lett volna, mert valószínűleg már akkor börtönbe került volna. 

A tárgyaláson az ügyész kérdése nyomán az is kiderült, hogy tanú 23. a saját jogi képviseletével egészen véletlenül a II.r. vádlott védőjét bízta meg. Amikor a vádhatóság képviselője erre a korántsem elhanyagolható részletre rákérdezett, nevezetesen, hogy miért nem más jogi képviselőt választott magának a tanú, tanú 23. úgy válaszolt, mert rá akarták fogni a II.r. vádlottra. 

A tanú a tíz év előtti ügyben folytatott levelezését csatolta az iratokhoz (76/I-XII. számú bírósági irat). 

A bíróság megítélése szerint kizárólag a II.r. vádlottnak és védőjének pertaktikai lépése volt tanú 23. meghallgattatása a bíróságon, amely semmilyen célt nem szolgált azon túlmenően, hogy a lényegről kívánta elterelni a bíróság figyelmét és nem utolsó sorban tanú 22. tanúnak olyan magatartást tulajdonítani, amelyet nem tanúsított, de ha mégis, annak sincsen köze a jelen ítéletben megállapított történeti tényálláshoz (76. számú tjkv. 186-221. oldalai). 

Ugyanez vonatkozik tanú 24. tanúra is, aki tanú 22.  kapitánysága idején a ...-i Rendőrőrsön dolgozott és a 2001. év október hó 15. napján ő vette fel tanú 23. feljelentését (76-III. számú bírósági irat).   

A tanú a tárgyaláson elmondta, hogy I.r. vádlottat egyáltalán nem ismeri, róla még csak nem is hallott, ellenben tanú 23. többször tett feljelentést, mely ügyekben tudomása szerint minden esetben érdemi vizsgálatot folytattak le az arra illetékes hatóságok. Tanú 22. személyes, baráti kapcsolatait nem ismerte, így arról sem rendelkezett információval, hogy a kapitány egyáltalán ismerte-e I.r. vádlottat. Összefoglalóan a tanú vallomásáról azt lehetett megállapítani, hogy semmilyen felhasználható információja nem volt jelen ügyben (91. számú tjkv. 54-63. oldalai).    

Végezetül a II.r. vádlott védőjének indítványára a bíróság beszerezte a Városi Ügyészség B.5.394/2003/10-I. számú vádiratát, amelyből megállapítható, hogy a jelentős kárt okozó, üzletszerűen elkövetett csalás bűntette és más bűncselekmények miatt indult eljárásban az ügy egyedüli terheltje I.r. vádlott és még a tanúk között sem szerepel tanú 22. 

Ezzel cáfolatot nyert az a feltételezés, hogy I.r. vádlott és tanú 22. között a láthatónál és megállapítottnál szorosabb kapcsolat van.   

Tanú 25. - tanú 22. barátja - arról számolt be, hogy I.r. vádlottat jól ismeri, mert a terhelt az ...-i vegyesboltjában naponta vásárolt. A 2009. év január hó 7. napján megszólalt a ../../.....hívószámú mobiltelefonja, amelyben egy hang azt mondta neki, hogy „meglőttek, megsérültem". A tanú nem tudta, hogy miről van szó, hiába kérdezett vissza, a telefonáló csak mondta a magáét, helyszínről nem beszélt, sérülésének körülményeit sem részletezte, mindössze annyit közölt, hogy kézen lőtték. Miután a hírekből értesült a történtekről, akkor kapcsolta össze a két dolgot. Meglepte őt a hívás és úgy vélekedett, hogy valójában nem őt, hanem tanú 22-t akarta hívni a telefonáló, mert ezt a készüléket közösen használták. Ezt azzal magyarázta, hogy barátja házasságban élt, de volt egy barátnője, akivel így tartotta a kapcsolatot, mert nem akart a saját nevére telefont venni, figyelemmel arra, hogy a felesége is rendőr, így könnyen kideríthette volna, hogy van egy másik készüléke. Amikor a hívást fogadta, éppen együtt voltak tanú 22-vel, aki szintén folyamatosan telefonált, mert neki is több helyről jelezték a történteket. Ezután a kerületi rendőrkapitány a helyszínre ment és arra kérte őt, hogy menjen utána (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 5.453-5.463. oldalai).

A bíróság előtt úgy nyilatkozott, hogy a telefonban annyit értett, hogy „meglőttek górékám" és a készüléke kiírta, hogy „boltos", de akkor még le sem esett neki, hogy ki az. 

A védő mindvégig tanú 22. és tanú 25. közös telefon használatának okát firtatta, továbbá azt, hogy milyen kapcsolat van a két tanú és I.r. vádlott között, illetve, hogy tanú 22. és tanú 25. együtt vagy külön mentek-e a bűncselekmény helyszínére. Igaz ugyan, hogy tanú 25. néhány részletkérdésben ellentmondásosan nyilatkozott, azonban mindezek a kérdések az ügy megítélése szempontjából jelentőséggel nem bírtak, így a történeti tényállás pontos megállapítását a legkevésbé sem befolyásolták (37. számú tjkv. 209-220. oldalai).

Tanú 26. tanú a tanári kar azon tagjai közé tartozott, akik II.r. vádlott bizalmasai, ezáltal kivételezettjei, kedvezményezettjei voltak, így e lehetőségükkel élve nem voltak kiszolgáltatva a II.r. terhelt kénye - kedvének. 

 A tanú az eljárás során sosem tagadta, hogy jó kapcsolatot ápolt II.r. vádlottal, ugyanakkor nyomozati vallomásában - a többi tanúhoz hasonlóan - már beszámolt azokról a visszásságokról, amelyek a II.r. vádlott vezetése alatt jellemezték az iskolát. Kidomborította a terhelt egészen speciális vezetési módszereit, erősen megkérdőjelezhető stílusát, manipulációit, egyszóval azokat az ismérveit, amelyről a tanúként meghallgatott   tanárok sokasága - II.r. vádlotthoz való viszonyulásra tekintet nélkül - beszámolt.        
A tanú példákat hozott fel több tanár eltávolítására, amelyeknek valós okát nem tudta, azonban a II.r. vádlott azt mondta neki, hogy ő nem küld el embereket, hanem „kiutálja" őket. Hasonlóan negatívan nyilatkozott II.r. vádlott pedagógiai módszereiről és általában arról, hogy miként bánt a gyerekekkel. 

Mindezek azonban a bíróság megítélése szerint a konkrét élet elleni bűncselekmény történeti tényállása szerint jelentőséggel nem bírnak, de mindképpen rendkívül fontos adalékok a II.r. terhelt hozzáállásához, továbbá emberi, pedagógusi és iskola igazgatói habitusához, vezetői stílusához és módszereihez. Ilyen értelemben már összefüggnek a deliktummal, mert általában valós képet adnak arról, hogy II.r. vádlott hogyan viszonyult az emberekhez és hogyan kezelte őket.    

A vád tárgyává tett konkrét történeti tényállásokkal kapcsolatban is rendelkezett információkkal tanú 26., amelyek részben közvetlen, saját tapasztalatán alapuló ismeretek voltak, részben pedig közvetettek, amennyiben másoktól hallotta azokat.   

A két vádlott kapcsolatát illetően azt mondta, hogy észrevette, hogy I.r.v ádlottnak II.r.vádlott a mindene, az I.r. vádlott azt hangoztatta, ha a II.r. terhelt elmegy az iskolából, akkor az egész rendszer összeomlik, ő is vele megy. 

A tanú emlékezete szerint a 2008. év végén nyitotta fel a szemét személy 2., amikor olyan papírokat mutatott neki, hogy tanárok különböző helyekre utaztak és a költségeiket elszámolták. Emlékezete szerint ezek a tanárok nem jártak  e  helyeken, ennek ellenére mintegy egymillió forintot számoltak el költségtérítés címén. Tanú 26. tanúvallomásának hitelességét nagyban erősítette az is, hogy amikor a fenti tényekkel szembesítette őt személy 2., még akkor is úgy gondolta - utólag bevallva -, hogy azok nem igazak, azaz nem hitt az intézményvezetőnek. Ettől független nyomozati vallomásában visszaemlékezett, hogy a kiküldetési rendelvényeken - egyébként a valóságnak megfelelően - látta  II.r. és   III.r. vádlottak, továbbá tanú 40. és személy 2. nevét is, akik vidéki városokba utaztak.   

II.r. vádlottal a menesztését követően kétszer is beszélt telefonon, amely alkalmakkor mindig azt mondta neki a II.r. vádlott, hogy nyugodjon meg, minden rendben lesz. Hasonló tartalmú beszélgetést folytatott I.r. vádlottal is. Tanú 27-el közösen találkoztak II.r. vádlottal, akit folyamatosan tájékoztattak az iskolában történtekről az eltávolítását követően. A II.r. vádlott kitartóan vádaskodott, hogy nem ő, hanem személy 2. sikkasztott és ez be is fogja bizonyítani. 

A tanú utólag úgy értékelte, hogy ez is félrevezetés volt a II.r. terhelt részéről, amely azt a célt szolgálta, hogy a belé vettet bizalmuk ne inogjon meg. 

A 2009. év január hó 5. napján történtekkel kapcsolatban elmondta, hogy tanú 27. küldött neki egy SMS-t, azzal, hogy II.r. vádlott találkozóra hívta őket. Egy ...-i gyorsétteremben találkoztak négyen, I.r. vádlott, II.r. vádlott, tanú 27. és ő. Ez alkalommal azt mondta a II.r. vádlott, hogy alakul a helyzet, néhány embert meggyőzött arról, hogy nem ő sikkasztott. Tanú 26-nak azt javasolta, hogy menjen betegállományba, mert az új igazgató, tanú 19. kirúgja, egyebekben pedig az előző napon találkozót kért személy 2.-től, de nem ment el, mert amikor meglátta az épületben tanú 19-t és a férjét nem ment be, hanem elment.   
      
A tanú még azt sem értette, hogy a fenti találkozónak mi volt az értelme.   

Végezetül tanú 27-től arról értesült, hogy a kolléganőjének II.r. vádlott a bűncselekmény estéjén azt mondta a telefonba, hogy hat-hét óra körüli időben egy találkozó volt az iskolában, melyen személy 2., személy 3., I.r. vádlott és ő vett részt,  majd amikor elintéztek mindent, akkor ő elhagyta az épületet, de az I.r. vádlott még ottmaradt. II.r. vádlott tanú 27-nek  arról is említést tett, hogy I.r. vádlott felhívta őt,  hogy egy símaszkos betörő lelőtte kettőjüket és ő is megsérült (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 5.137-5.151. oldalai).    

A tárgyalási szakban úgy fogalmazott, hogy a tanári kar meglehetősen megosztott volt és utólag - amikor már mindenki beszélt a másik emberrel - derült ki, hogy II.r. vádlott irányította úgy a dolgokat, hogy sokan nem is voltak hajlandóak egymáshoz szólni a tanári karban. A II.r. vádlott módszereiről szintén a bűncselekmény elkövetése után hallott, amikor az iskolában pszichológusok csoportterápia keretében feltárták a problémákat és oldották a feszültséget.

A két terhelt viszonyát tapasztalatai alapján nagyon jónak nevezte, úgy ítélte meg, hogy mindent megbeszéltek egymással, amit II.r. vádlott mondott, az I.r. vádlottnak szentírás volt, mert felnézett rá. Kettőjük kapcsolatát úgy jellemezte, hogy mindenben egyetértettek, II.r. vádlott bármit kért az I.r. vádlottól, azt az I.r. vádlott teljesítette. Pontosan számot adott a II.r. vádlottal történt két találkozójukról, amelyben azt tartotta furcsának, hogy a II.r. vádlott már előre közölte vele, hogy tanú 19. lesz az igazgató, amit ő akkor még hivatalosan nem tudott. Ebből azonban kiderült számára, hogy a terhelt  naprakész vagy még annál is frissebb információkkal rendelkezett az iskola életéről. Megismételte azt, hogy miről tájékoztatta őt tanú 27. a II.r. vádlottal folytatott beszélgetése után (37. számú tjkv. 123-133. oldalai).

A tanú vallomásában talán az a legfontosabb momentum, hogy - tanú 27. közvetítésével  - arról értesült, hogy II.r. vádlott a bűncselekmény időpontjában az iskolában járt, de onnan korábban eljött, majd I.r. vádlott telefonon felhívta és beszámolt neki a símaszkos elkövető támadásáról, melynek során személy 2.-t és személy 3.-t meggyilkolta, az I.r. vádlottat pedig megsebesítette.       

Mindezeket II.r. vádlott a bűncselekmény elkövetése után telefonon közölte tanú 27-el, még azelőtt, hogy ismét a helyszínre ment, illetve oda vitték a rendőrök.

I.r. és  II.r. vádlottak híváslistái kivonatának (162-I., és 162-II. számú bírósági iratok) megtekintését követően megállapítható, hogy a két terhelt a bűncselekmény elkövetése után már egyáltalán nem érintkezett mobiltelefonon, tehát II.r. vádlottnak tanú 27. felé közölt azon állítása, hogy őt I.r. vádlott értesítette az iskolában történtekről már önmagában nem igaz.  

Nem igaz, mert mobilforgalmazás egyáltalán nem volt a két terhelt között és azért sem igaz, mert II.r. vádlott saját vallomása szerint is jelen volt az eseményeknél, amelyet alátámaszt a néhai személy 3. sértett által készített hangfelvétel is, és amelyből az is kiderül, hogy a terheltek együtt hagyták el a helyszínt. 

Ugyanakkor tényszerűen igaz, hogy a bűncselekmény elkövetése után - a 2009. év január hó 7. napján 20 óra 15 perckor, 20 óra 41 perckor, majd 22 órakor - tanú 27. és II.r. vádlott között három telefonbeszélgetés is volt, majd ezt követően 22 óra 53 perckor, illetve 23 óra 20 perckor oda-vissza SMS-eket is váltottak. 

Mivel a vádlottak a bűncselekmény elkövetése után telefonon már nem érintkeztek, ezért ekkor ilyen formában módjuk sem volt megbeszélni azt, hogy a külvilág felé hogyan kommunikálják a történteket, mert azzal azért számoltak, hogy a hatóságok látókörébe kerülnek.

Emlékezetes, hogy I.r. vádlott védekezése mindvégig a símaszkos, ismeretlen          elkövető-féle verzió volt, amelyről a fentiek figyelembevételével II.r. vádlott csak úgy tudhatott, ha erről egymást között előre egyeztettek. Ez másként nem történhetett, mert nem merült fel olyan adat, hogy a kettős emberölés után a vádlottak bármilyen módon kommunikáltak volna, ehhez képest rendkívül döbbenetes, de még inkább beszédes és sokatmondó, hogy a telefonban tanú 27-nek már rögtön úgy tálalta II.r. vádlott a történteket, hogy a távozását követően egy ismeretlen, símaszkos betörő támadt az épületben maradottakra. 
 
A bíróság megítélése szerint ezt a történetet a vádlottak előre megbeszélték, kidolgozták, egyeztették, mindössze azzal nem számoltak - ott csúszott hiba a tervükbe -, hogy a történteket személy 3. diktafonra rögzítette, illetve hogy az I.r. vádlott kézen lőtte magát.

Az imént rögzített megállapítások még amellett is igazak, hogy tanú 27. a 20 óra 18 perc 05 másodperc és a 20 óra 19 perc 33 másodperc közötti másfél percben három hívást indított a I.r. vádlott által használt telefonokra, azonban mindhárom hívás sikertelen volt, a terhelttel nem tudott beszélni, hiszen ekkor az I.r. vádlott már orvosi ellátás alatt állt és a híváslistája szerint senkivel nem tartotta a kapcsolatot, éppen tanú 27. sikertelen hívásai voltak az utolsók. Így büntetőjogi bizonyossággal az is kizárható, hogy a terheltek közvetett módon - tanú 27-en keresztül - tartották a kapcsolatot és így egyeztettek arról, hogy harmadik személyek irányába hogyan kommunikálják a történteket és az abban  való cselekvőségüket.      

Látható, hogy tanú 27. felé úgy mesélte a történteket  II.r. vádlott, hogy az eseményeknél nem volt jelen, amely ilyen körülmények között teljesen logikus és érthető is, mert a telefonbeszélgetés időpontjában még nem tudta, hogy milyen bizonyíték       lapul néhai személy 3. kabátjának zsebében. 

A bíróság számára ez a beszélgetés arra is bizonyítékul szolgál, hogy a II.r. terhelt még az ellene indult büntetőeljárás megindítása előtt igyekezett a harmadik személyek felé is alibit igazolni saját magának, már jó előre.

Tanú 27. a nyomozati vallomásában tanú 26. hasonlóan nem csinált belőle titkot, hogy II.r. vádlott kivételezettjei közé tartozott, a tanári karban az igazgató kedvezményezettjei között tartották számon és sok olyan előnyt élvezett, amelyekről a pedagógusok döntő többsége még csak nem is álmodhatott. 

A bűncselekmény után tartott csoportos pszichológiai foglakozásokon, majd a nyomozás során döbbent rá arra, hogy II.r. vádlott egymás ellen fordította a tanárokat, így rontva meg köztük az emberi kapcsolatokat. A 2008. év őszére datálta a problémák jelentkezését, mely egészen addig fajult, hogy a II.r. vádlottat felfüggesztették, már nem járt be az iskolába és ekkor I.r. vádlott is önként elhagyta a szolgálati helyét. A két vádlottat barátként jellemezte. Aláhúzta, hogy az I.r. terhelt folyamatosan azt hangoztatta, hogy a végsőkig támogatni fogja II.r. vádlottat, egyébként pedig rendszeresen és következetesen „szeretett vezérünknek" hívta a II.r. vádlottat. Ettől függetlenül a két vádlott kapcsolatát nem igazi barátságnak ítélte meg, hanem arról olyan véleményt alkotott, amely szerint ha II.r. vádlott valamit mondott, akkor az I.r. vádlottnak is úgy volt jó, függetlenül attól, hogy mi a valóság. 

Tanú 27. is beszámolt a két terhelttel történt találkozásukról, ahol II.r. vádlott a saját igazát bizonygatta, olyan hazugságokat állítva előttük, hogy már támogatói is vannak és mindenért személy 2. a felelős. Felelevenítette II.r. vádlott telefonhívását, amely szerint annyit mondott neki, hogy ő már eljött a találkozóról, amikor a többieket megtámadták és a I.r. vádlottat is meglőtték, illetve közölte, hogy személy 2-t lelőtték.       

Magyarázatot adott a köztük váltott két SMS-re is, amelyek a II.r. vádlott híváslistája szerint 22 óra 53 perckor, illetve 23 óra 20 perckor történtek. E vonatkozásban kifejtette, hogy este tizenegy óra körül írt egy SMS-t II.r. vádlott, hogy most viszik kihallgatásra, amire ő úgy válaszolt, hogy nyugodjon meg, nem lesz semmi baj. A tanúnak is feltűnt, hogy miért pont neki írta meg a kihallgatása tényét II.r. vádlott (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 5.187-5.213. oldalai).

A tárgyalási szakban immár sokadik tanúként a tanári karban uralkodó fagyos légkörről számolt be, amelyet kizárólag II.r. vádlott manipulatív magatartásának tulajdonított. A II.r. vádlottról azt állította, hogy az emberek többségét meg tudta téveszteni, olyan szinten befolyásolta őket, hogy mindenki azt gondolta, hogy valós az, amit mond. Számot adott az iskolán kívüli találkozóikról, arról, hogy II.r. vádlott tisztában volt az iskolai történésekkel,     rajta tartotta kezét az intézmény ütőerén. A két terhelt viszonyával kapcsolatban elmondta, hogy mindig együtt voltak, mindenben együttműködtek, egyebekben nyomozati vallomásait változtatás nélkül fenntartotta (37. számú tjkv. 133-146. oldalai).   

Az élet elleni bűncselekménytől kissé eltávolodva a következőkben bemutatandó tanúvallomások inkább a deliktumot megelőző, a II.r. vádlott által az eltávolítása ellen tett lépéseket, a két terhelt viszonyát és II.r. vádlott emberi habitusát, valamint vezetési stílusát rajzolják fel. Legfőképpen azonban azt a folyamatot ábrázolják, ahogyan a vádlottak - különösen  II.r. terhelt  -  eljutottak a gyilkosságig.   

Tanú 28. a vádbeli időszakban az MSZP ...-li alapszervezetének elnökhelyettese volt. Mind II.r. vádlottat, mind személy 2.-t jól ismerte. Míg a vádlottal kizárólag hivatalos kapcsolatokat ápolt és nem volt számára szimpatikus, addig személy 2.-ről úgy nyilatkozott, hogy barátjának tekintette őt, időnként összejártak, a magánéletben is jóban voltak. Csak a két sértett halálát közvetlenül megelőzően értesült az iskolában történt pénzügyi visszaélésekről. II.r. vádlott kért tőle találkozót a 2009. év január hó 5. napján, amelyen legnagyobb meglepetésére I.r. vádlott iskolai biztonsági őrrel együtt jelent meg. A beszélgetésen a II.r. vádlott leginkább vádaskodott, valamint folyamatosan azt hangsúlyozta, hogy nem fogja hagyni, hogy tönkre tegyék. Állítása szerint neki voltak bizonyítékai az iskolában történt pénzügyi visszaélésekről, amelyek elkövetőjeként tanú 15-t és személy 2.-t nevezte meg,  mint akik évente több millió forintot mosnak tisztára az iskolában.

Tanú 28. kiemelte, hogy II.r. vádlott az állításait egyetlen konkrétummal, bizonyítékkal sem támasztotta alá, azonban egyfolytában azt hangoztatta, hogy nem engedheti meg magának, hogy a munkaviszonya megszűnjön, mert ház vásárlásába kezdett, hitelre van szüksége, ahhoz pedig munkaviszonyt kell igazolnia, illetve munkáltatói igazolást kell produkálnia. 

A tanú javasolta neki, hogy próbálja a viszonyát rendezni személy 2.-vel, amire a II.r. vádlott úgy reagált, hogy arra nem lát lehetőséget, mert az intézményvezető már találkozni sem akar vele. Tanú 28. ekkor a polgármester bevonását javasolta, aki személy 2. régi barátja volt és felhívta II.r. vádlott figyelmét, hogy a bizonyítékait is vigye magával, de mindezekre a II.r. terhelt érdemben nem reagált.

Tanú 28. felelevenítette azt is, hogy a 2008. év december hónapjának közepén  beszélt személy 2.-vel, aki viszont éppen arról tájékoztatta őt, hogy dokumentumai vannak a II.r. vádlott által elkövetett mulasztásokról, amelyeket maga az érintett is elismert egy általa írt levélben (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.215-5.227., illetve 37. számú tjkv. 147-150. oldalai).      

Tanú 29. - volt ...-i alpolgármester - vallomásában elmondta, hogy 1971 óta ismerte személy 2.-t, több helyen együtt dolgoztak, közeli barátok voltak. személy 2. kezdetben teljesen megbízott II.r. vádlottban, tehetségesnek tartotta őt, szerette, támogatta. A 2008. év őszén jelezte személy 2. az első problémákat, így például azt, hogy a II.r. terhelt mulasztásai miatt a Magyar Államkincstár több millió forintot fizettetett vissza az iskolával.  Ez azonban csak az egyik része volt a dolognak, mert az igazgató munkájával sem volt megelégedve és rájött, hogy nem szavahihető. Karácsonykor a feleségével nézték át az iskola számláit, és akkor is II.r. vádlott visszaéléseire derítettek fényt. Ezekről tanú 29. a 2009. év január hó első napjaiban szerzett tudomást, amikor személy 2. elmondta neki, hogy egy olyan okiratot talált, amely szerint ő ...-ban járt, holott ez nem igaz. A másik amit említett az az volt, hogy II.r. vádlott oktatási cége egy számlát bocsátott ki az iskola felé, amelyen személy 2. szignója volt, jóllehet ilyen számlát az intézményvezető soha nem szignált.

A 2009. év január hó 5. napján találkozott személy 2.-vel, aki ekkor arról tájékoztatta, hogy körülbelül négy-ötmillió forint az az összeg, amivel II.r. vádlott nem tud elszámolni.
A 2009. év január 7. napján reggel fél kilenc körüli időben ismét találkoztak, amikor személy 2. bent járt az önkormányzati hivatalban. A beszélgetésnél jelen volt tanú 30. polgármester is. A néhai sértett megemlítette, hogy este ismét találkozni fog II.r. vádlottal, ahol véglegesítik a II.r. vádlott távozását. A tanú annyit tudott meg személy 2.-től, hogy a terhelt leadja a nála lévő tárgyi eszközöket és visszakapja a saját holmijait. Személy 2. megmutatta neki a nála lévő aktatáskáját, azzal, hogy megy a kerületi rendőrkapitányhoz, mert itt van vége a történetnek. Az intézményvezető a bizonyítékokat nem mutatta meg, így tanú 29. nem látott semmilyen II.r. vádlottat terhelő okiratot. Utoljára megjegyezte, hogy személy 2.-vel ellentétben II.r. vádlott soha nem kereste meg őt azzal, hogy olyan bizonyítékok vannak a birtokában, amelyek személy 2. iskolában elkövetett vagyon elleni bűncselekményeit igazolják (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.553-5.563., illetve 37. számú tjkv. 151-153. oldalai).      

Tanú 30. - aki a vádbeli időszakban ... polgármestere volt - felidézte, hogy a 2008. év szeptemberében jelezte neki személy 2., hogy a MÁK vizsgálat elszámolási problémákat tárt fel a tanulók után járó normatív támogatásokkal kapcsolatban. II.r. vádlottat hibáztatta ezért, de ettől függetlenül is egyre többet panaszkodott a II.r. vádlottra.      Tanú 30-hoz hasonlóan említést tett, hogy a 2009. év január hó 5. napján a polgármesteri hivatalban történt találkozójukon néhai személy 2. arról tájékoztatta őket, hogy a feleségével összeállítottak egy olyan dokumentációt, amelyből véleményük szerint megállapítható volt II.r. vádlott felelőssége. Az anyagot nem látta a tanú, így annak tartalmáról értelemszerűen nyilatkozni sem tudott. 

Szintén január 5-én találkozott II.r. vádlottal az ő kezdeményezésére, amelyen a II.r. vádlott mindössze abban kérte a segítéségét, hogy beszéljen meg egy találkozót tanú 15-el a részére, egyebekben pedig csak azt mondta, hogy az iskolában szakmai problémák vannak, amelyek megoldhatók.    

Tanú 30. vallomását összevetve tanú 29. nyilatkozatával, kiviláglik, hogy a polgármester előtt II.r. vádlott már említést sem tett személy 2. „bűncselekményeiről", noha korábban azt állította, hogy neki erre cáfolhatatlan bizonyítékai voltak.

Itt jegyzi meg a bíróság, hogy ebbéli állításait a II.r. terhelt a bíróság előtt is fenntartotta, majd kifejtette, hogy a néhai személy 2. elleni bizonyítékait egy CD lemezen tárolta, amely a nyomozás során nyomtalanul eltűnt, miután a rendőrség házkutatást tartott nála.   

Ezzel szemben a bíróság azt állapította meg, hogy valamennyi - a nyomozás során elvégzett - házkutatásról és lefoglalásról a büntetőeljárási szabályoknak megfelelően jegyzőkönyv készült, a lefoglalt tárgyakat bűnjel címkézték, nyilvántartásba vették, de azok között ilyen CD nem volt.

II.r. vádlott a bíróság előtt mindvégig következetesen hangoztatta azt is, hogy a személy 2. bűncselekményeit tanúsító dokumentumok már hosszabb ideje - a 2008. év nyarának végétől - ősz elejétől - a birtokában voltak. Ennek ellenére egyszer sem adott elfogadható választ arra a többször elhangzó kérdésre, hogy ilyen okiratok, bizonyítékok birtokában mire várt, vagy egyébként meddig várt volna a feljelentéssel, de legfőképpen miért nem fordult a hatóságokhoz és miért nem tett feljelentést személy 2. és tanú 15., vagy legalább ismeretlen tettes ellen vagyon elleni bűncselekmények elkövetése miatt. 
A bíróság álláspontja szerint ilyen bizonyítékok nem léteznek, ezáltal nem is lehettek II.r. vádlott birtokában, mert más magyarázat nincs arra, hogy nem fordult a rendőrséghez, vagy legalább tanú 28-nak, tanú 28-nak, illetve tanú 30-nak nem mutatta meg, arról nem beszélve, hogy ilyen terhelő adatok birtokában akár zsarolhatta is volna személy 2.-t, ezzel megakadályozva, hogy eltávolítsa őt az iskolából.  

Ez utóbbi megállapítással kapcsolatban az eljárás során a bíróság feltárt ehhez hasonló dolgot, hiszen tanú 15. tanúként megemlítette, hogy II.r. vádlott azzal fenyegetőzött, ha ő bukik, akkor ők is (személy 2. és tanú 15.), megütik a bokájukat, azonban bizonyítékokat nekik sem mutatott, üres fenyegetőzésétől pedig az érintettek nem ijedtek meg.     

Visszatérve tanú 30. vallomásaira, nyomozati nyilatkozatát azzal fejezte be, hogy január 7-én reggel kilenc óra előtt újra megjelent nála személy 2. és akkor annyit mondott, hogy összeállt az anyag, megy a kapitányhoz feljelentést tenni. A rendszerezett iratokat a tanú ekkor sem látta (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.556-5.575., illetve 37. számú tjkv. 154-157. oldalai).    

Tanú 31. és tanú 32. tanúként arról számoltak be, hogy   régi barátságukra tekintettel személy 2. a segítségüket kérte,  mert arról panaszkodott, hogy az iskolában pénzügyi visszaéléseket, esetleg bűncselekményeket tárt fel, amiért megítélése szerint II.r. vádlott a felelős, ezért feljelentést akart tenni. 

A 2009. év január 3. napján meglátogatták személy 2-éket, mely alkalomkor a sértett több dossziét mutatott nekik, az abban lévő - II.r. vádlottat terhelő - bizonyítékokkal. Mindketten látták a több tanárra vonatkozó hamis kiküldetési rendelvényeket, amelyekkel kapcsolatban az ügyvédként dolgozó tanú 31. azt tanácsolta személy 2.-nek, hogy nyilatkoztassa meg az érintett személyeket, hogy jártak-e kiküldetésben és azért vettek-e fel pénzt. 

Mutatott nekik személy 2. egy betéti társaság oktatási tevékenységére vonatkozó számlát is, amellyel összefüggésben tanú 31. megjegyezte, hogy azzal az volt a baj, hogy a szállító és a megrendelő ugyanaz volt, mindkét oldalon érdekelt volt II.r. vádlott. Abban állapodtak meg személy 2.-vel, hogy a tanárok nyilatkozatait megszerzi, majd ismét találkoznak és a rendelkezésre álló bizonyítékok ismeretében tanú 31. segítségére lesz személy 2.-nek a feljelentés megszerkesztésében. Az újabb találkozóra azonban már nem került sor (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.577-5.599., illetve 37. számú tjkv. 157-162. oldalai).  

A tárgyaláson tanú 17. nevezte meg tanú 33-t, mint a férje közgazdász végzettséggel rendelkező régi barátját, aki talán láthatta az általuk összegyűjtött dokumentumokat, így szakmai szempontból tud nyilatkozni azokról. 

A bíróság tanúként hallgatta meg tanú 33-t, aki elmondta, hogy az iskolai történésekről, továbbá személy 2. vizsgálódásairól magától az érintettől szerzett tudomást, de egy dokumentumot sem látott, mert mielőtt azt megmutatta volna neki a sértett, már meggyilkolták. Felidézte, hogy személy 2.-vel kétszer találkozott a halála előtti napokban. Először a 2009. év január hó 2. napján, amikor a néhai abban kérte a  közreműködését, hogy segítsen neki felgöngyölíteni az iskolában általa feltárt csalást és felmérni a tényleges kárt. Ekkor nem mutatott neki dokumentumokat személy 2., abban maradtak, hogy miután mindent összegyűjtött és rendszerezett, egy későbbi időpontban átadja neki, hogy szakmai véleményt alakíthasson ki róla. 

Legközelebb személy 2. halálának napján, a 2009. év január hó 7-én reggel találkoztak.  Akkor azért nem adta oda neki az iratokat a sértett, mert az önkormányzathoz rohant, egyben kérte a tanút, hogy várja meg őt, azonban erre nem volt ideje tanú 33-nak.  

A bizonyítékokból semmit nem látott, de személy 2. elmondásából azt tudta leszűrni, hogy pénztárhiány volt és fiktív gépkocsihasználatot számoltak el.

A vádbeli események napjával kapcsolatban visszaemlékezett, hogy este hat óra után néhány perccel beszélt telefonon személy 2.-vel, aki azt mondta neki, hogy az iskolában tartózkodik, mert II.r. vádlottat várja egy beszélgetésre. A sértett őt is hívta, hogy menjen a helyszínre megnézni az általa összegyűjtött bizonyítékokat, azonban ezt tanú 33. elutasította, mert már hazafelé tartott.

Kérdésre válaszolva kifejtette, hogy személy 2. határozott volt abban a kérdésben, hogy feljelentést fog tenni az ügyben, de ennek időpontjáról a tanú nem tudott nyilatkozni. Az is szóba került köztük, hogy az iskolában a gazdasági vezető is benne volt a vagyon elleni bűncselekményekben, mert az ő tudta, illetve közreműködése nélkül nem lehetett volna végrehajtani mindezt (91. számú tjkv. 85-93. oldalai).   

A tanú vallomásából megállapítható, hogy a bűncselekmény estéjén személy 2.-nél volt az az aktatáska, amelyben a II.r. vádlottat terhelő okirati bizonyítékokat, számlákat összegyűjtötte, mert azt éppen akkor akarta megmutatni  tanú 33-nak.

Az ölési cselekményt végrehajtó, majd önmagát is megsebesítő I.r. vádlott táska nélkül jelent meg a szemben lévő zöldségesnél, ezért neki sem módja, sem pedig lehetősége  nem volt személy 2. táskájának elrejtésére. Erre már csak a táska mérete miatt sem volt lehetősége, úgy, hogy azt a kívülálló tanúk ne vegyék észre, másrészt erős vérzése folytán a nyomozók könnyen megtalálták az általa elrejtett kisméretű lőszeres dobozt is.         

Logikai úton mindebből az következik, hogy személy 2. táskáját II.r. vádlott II.r. vádlott vitte el a helyszínről, mert ez kizárólag neki állt érdekében, hiszen az ellene szóló bizonyítékokat tartalmazott.

A bíróság álláspontja szerint  II.r. vádlott ekkor is hibát követett el, mert nem számolt azzal, hogy személy 2. több másolatot is készített a bizonyítékokról, ezért ilyen értelemben alappal feltételezhette, hogy a táska megszerzésével az őt terhelő valamennyi dokumentumot eltünteti.

Tanúvallomások igazolták (tanú 17., tanú 15., tanú 30., tanú 29., stb.), hogy a II.r. vádlottra vonatkozó bizonyítékokat személy 2. egy aktatáskában őrizte, melyről II.r. vádlott is tudott, mert a január 6-ai személy 2.- tanú 15. - II.r. vádlott találkozón  a sértett a táskájából vette elő az iratokat, majd szembesítette a bizonyítékokkal a II.r. terheltet.

Ezen a találkozón I.r. vádlott nem vett részt, melyből az következik, hogy saját észlelésén alapuló tudomása nem volt a táska tartalmáról, így annak döntő jelentőségéről kizárólag II.r. vádlott elmondásából értesülhetett.  

Ebben a megvilágításban érthetőek és értelmezhetőek I.r. vádlottnak azok a parancsai, amelyeket személy 3.-hoz intézett közvetlenül személy 2. lelövését követően. 

A hangfelvétel 13. trackjében - az irodakulcs lázas keresésével párhuzamosan - 12 perc 57 másodpercnél I.r. vádlott arra szólítja fel személy 3.-t, hogy „Hozd ide a táskáját! Az ő táskáját hozd!"  Teszi mindezt úgy, hogy II.r. vádlott részéről - akinek kizárólagos érdeke a táska megszerzése, éppen annak tartalma miatt - semmi erre vonatkozó kérés, felszólítás, utasítás nem hangzik el, amelyből azt a következtetést kell levonni, hogy a II.r. vádlott már korábban közölte társával a táska tartalmát, ezért célul tűzték ki annak megszerzését. 

Látható tehát, hogy I.r. vádlott az egész ölési cselekmény során szándékegységben volt II.r. vádlottal, a két terhelt kölcsönösen együttműködött, magatartásaikkal egymás tevékenységét erősítették, kiegészítették, a II.r. vádlott érdekét szolgáló célok megvalósításáért egy irányba cselekedtek. 

Tanú 34. - aki a bűncselekmény elkövetése idején a ...-li városrész MSZP-s  országgyűlési képviselője volt - az ügy lényegét illetően érdemi információval nem rendelkezett. Azt azért elmondta, hogy személy 2.-t mintegy huszonöt-harminc éve ismerte, barátok nem voltak, de régi munkatársi viszony fűzte össze őket. A magánéletben nem tartották a kapcsolatot. II.r. vádlottat felszínesen, pártrendezvényekről ismerte.

A 2009. év január hó 7. napján a fogadóórájára jelentkezett be hozzá II.r. vádlott és délután fél öt körül találkoztak. A tanú emlékezete szerint a terhelt zavartan viselkedett, meglehetősen összefüggéstelenül beszélt, olyasmit említett, hogy a barátnője néhány százezer forintot elvitt az otthonából, ami az iskola pénze volt. Aztán hirtelen témát váltott,  arról beszélt, hogy őt megfigyelik és lehallgatják. Tanú 34. egy szót sem értett az egészből, azt mondta a II.r. vádlottnak, hogy nyugodjon meg, rendezze a gondolatait, aztán néhány nap múlva keresse meg és beszélgessenek újra. Konkrétumokat nem mondott neki a terhelt, nem is kért tőle semmit. A tanú az iskolában történt pénzügyi visszaélésekről is csak a híradásokból értesült (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.601-5.609. oldalai).   

Tárgyalási meghallgatása alkalmával a korábbi nyilatkozatát ismételte meg azzal, hogy II.r. vádlott arról tett említést, hogy a tornaterem bérleti pénzét tulajdonította el a barátnője. A II.r. terhelt megemlítette neki, hogy ha a pénzzel nem tud elszámolni, akkor kirúgják. Azonban egy szóval sem mondta, hogy kézzelfogható bizonyítékai vannak arról, hogy személy 2. vagyon elleni bűncselekményeket követett el az iskolában (37. számú tjkv. 225-227. oldalai).

A tanú és II.r. vádlott közötti szembesítés nem vezetett eredményre.   

Tanú 34. vallomása alapján a bíróság azt állapította meg, hogy II.r. terhelt neki sem mondott igazat és ugyanazt a taktikát követte, amelyről már több tanú is beszámolt, azaz munkahelyének, pozíciójának, egzisztenciájának megőrzése érdekében  ellentámadásba ment át személy 2.-vel szemben, úgy hogy őt alaptalanul mások előtt  bűncselekmény elkövetésével gyanúsította, miközben konkrétumokkal soha, sehol, senkinek nem állt elő.         

Tanú 34. vallomásából - melynek hitelességét a bíróságnak nem volt oka kétségbe vonni - az is megállapítható, hogy II.r. vádlott már akkor sem tárta fel előtte a valós helyzetet, amikor a találkozójuk alkalmával azt mondta neki, hogy az iskola pénzének eltulajdonításáért kizárólag a barátnője a felelős. Ez a rendelkezésre álló bizonyítékok szerint tényszerűen nem igaz és megint csak visszaköszön több tanúnak az a vallomása, amely szerint II.r. vádlott a vagyon elleni bűncselekményekkel kapcsolatban a volt élettársát, III.r. vádlottat tette felelőssé.    

A bíróság tanúként hallgatta meg tanú 35-t, akinek a bűncselekmény elkövetéséhez semmi köze nem volt, mégis úgy került a nyomozó hatóság látókörébe - már akkor is csak tanúként -, hogy  I.r. terhelt olyan személyleírást adott a csuklyás elkövetőre vonatkozóan, ami tanú 35-re illet, azzal, hogy az iskola tanulója lehetett a támadó. Azonban a tanú már a nyomozás során tisztázta magát, elszámolt az idejével, így az egyéb bizonyíték ismeretében a legcsekélyebb kétség sem férhet hozzá, hogy személy 2. és személy 3. meggyilkolásához semmi köze nincs (I. számú nyomozat irat, IX. kötet 4.835-4.841., illetve 37. számú tjkv. 169-170. oldalai).         

Tanú 36. tanú csaknem harminc éve ismerte személy 2.-t, akinek hosszú ideig munkatársa volt a munkahelyén. Később az alapítvány kuratóriumi tagja lett. Ilyen minőségében tartotta a kapcsolatot az intézményvezetővel. Először a 2008. év novemberében hallott arról, hogy gondok vannak az iskola pénzügyi helyzetével.  Információja szerint a Magyar Államkincstár vizsgálata derített fényt a jogalap nélküli támogatások felvételére, később pedig arról is értesült, hogy az iskolai számlázások körül is visszásságokat fedezett fel személy 2.. Decemberben tudta meg, hogy mindezért II.r. vádlottat tette felelőssé a sértett. A házipénztár hiányáról is voltak információi, amelyhez személy 2. azt fűzte hozzá, hogy ahhoz kizárólag II.r. vádlott és III.r. vádlott férhettek hozzá.  Végezetül értesült a II.r. terhelt felfüggesztéséről és azt is tudta, hogy a január közepére tervezett kuratóriumi ülés döntött volna véglegesen II.r. vádlott további sorsáról, nem utolsó sorban az ellene tervezett feljelentésről (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 5.005-5.013., illetve 37. számú tjkv. 171-174. oldalai).
     
Számos olyan tanút hallgatott meg a bíróság, akiknek nem volt semmilyen információjuk  sem az élet elleni bűncselekményről, sem a vagyon elleni deliktumokról. E tanúk - a korábban említettek szerint - kizárólag I.r. vádlott és II.r. vádlott kapcsolatáról, a vádlottak - különösen a II.r. terhelt - iskolában tanúsított emberi és pedagógusi magatartásáról, a vádirati történeti tényállásokon kívül eső cselekményeiről és visszaéléseiről rendelkeztek információkkal, mégis annyiban szorosan kapcsolódnak jelen ügyhöz, hogy az általuk elmondottak jobb megvilágításba helyezik azt a folyamatot, amelynek végpontjaként a terheltek eljutottak az ölési cselekményhez.

Különösen igaz ez a két elkövető személyes kapcsolatára, mert amint az az ítéletből remélhetőleg kiderül,  I.r. vádlottnak, mint a többszörösen minősülő élet elleni bűncselekmény tényleges végrehajtójának, semmiféle motivációja, személyes indoka nem volt a két sértett megölésére.

Amennyiben ez igaz - már pedig a lefolytatott, igen terjedelmes bizonyítási eljárás eredményeként ezt állapította meg a bíróság -, akkor igaz az az állítás is, hogy I.r. vádlottat mindvégig II.r. vádlott irányította, manipulálta, illetve felhasználta, vagy másként fogalmazva, az ölési cselekmény kizárólag a II.r. terheltnek állt érdekében.

Már itt jelzi a bíróság és nyomatékosan aláhúzza, hogy az természetesen más kérdés, hogy a II.r. vádlott fent jellemzett magatartására nem merült fel olyan bizonyíték, amely ítéleti tényállás alapjául szolgálhatna.

A fentieket a bíróság a bűncselekmények jogi minősítése  során részletesen kifejti. 

Az imént megjelölt tanúk csoportjába tartoznak a tanári kar pedagógusai és azok a diákok, akik valamilyen személyes konfliktusba keveredtek II.r. vádlottal. 

Vallomásaik részletes bemutatása a bíróság megítélése szerint éppen azért szükségtelen, mert egyik deliktummal összefüggésben sem rendelkeztek ismeretekkel. Ezért a korábban jelzett szempontok szerint a bíróság csak az erre vonatkozó vallomásaik részleteiből ad ízelítőt, bemutatandó, hogy II.r. vádlott igazgatósága alatt milyen légkör alakult ki az iskolában és a kívülállók laikusként hogyan ítélték meg a két vádlott személyes kapcsolatát. 

Tanú 37. - aki kezdetben II.r. vádlott kedvezményezett pedagógusai közé tartozott - arról számolt be, hogy akit II.r. vádlott „megtalált" azt előbb vagy utóbb eltávolította az iskolából és  e célja elérése érdekében a módszerekben sem válogatott. Tapasztalta, hogy a II.r. vádlott besúgó hálózatot igyekezett kiépíteni, az emberi - kollegiális kapcsolatokat úgy befolyásolta, hogy senki ne legyen jó viszonyban a másikkal.  Őt magát tanú 22. kerületi rendőrkapitánnyal próbálta meg összehozni, csak azért, hogy az ebből származó esetleges előnyöket kihasználja. A két terhelt viszonyáról  mindent elmond az a jellemzése, mely szerint olyanok voltak, mint „a kutya és a farka". I.r. vádlott vakon követte II.r. vádlottat mindenben, istenítette őt. tanú 37. is úgy értesült, hogy az I.r. vádlottat nem rúgták ki, azért távozott az iskolából, mert II.r. vádlott is elment. I.r. vádlott nem gondolkodott azon, amit a II.r. terhelt mondott, mérlegelés nélkül követte az utasításait (I. számú nyomozati irat, VIII. kötet 5.173-5.185., illetve 37. számú tjkv. 175-180. oldalai).   

Tanú 38. szintén a tanári kar II.r. vádlott általi megosztásáról emlékezett meg, és felelevenítette, hogy az igazgató kijelentette, aki nem működik vele együtt, azt „eltapossa". Immár sokadik tanúként beszámolt a tanárok közötti klikkesedésről, valamint arról is, hogy a II.r. vádlottnak besúgói voltak, ezért mindent nagyon hamar megtudott. Egy napló vezetése kapcsán elhanyagolható hibát vétett, amelyről később II.r. vádlott azt állította, hogy ezért hárommillió forintra büntették az iskolát. Fegyelmivel fenyegette őt,     később azonban kiderült, hogy ellenőrzése sem volt és büntetést sem szabtak ki az iskolával szemben. A további alaptalan retorzióktól menekülve önként távozott az iskolából (I. számú nyomozat irat, IX. kötet 5.365-5.373., illetve 37. számú tjkv. 191-193. oldalai).   

Tanú 39. úgy fogalmazott, hogy amikor 2007 augusztusában pedagógusként az iskolába került, az ottani légkör elég „furcsa" volt. II.r. vádlottat „kétszínű" embernek ismerte meg, sokszor tanúja volt, hogy éppen azokat a kollégáit beszélte ki, akik nem  tartózkodtak a  tanáriban. Menetrendszerűen említést tett a tanári kar II.r. vádlott általi tudatos megosztásáról. A két vádlott viszonyát nagyon jónak nevezte. Megjegyezte, igazából érdek kapcsolatnak tűnt számára a két férfi viszonya, mert úgy ítélte meg, hogy mindkettőnek szüksége van a másik kapcsolataira és ismeretségeire. II.r. vádlott volt a domináns, általában is mindig irányítóként lépett fel, és amikor mindenki eltávolodott II.r. vádlottól, I.r. vádlott akkor is kitartott mellette, feltétlen híve volt. Tanú 39. is megerősítette, hogy az I.r. vádlott önkényesen ment el, otthagyta az iskolát, pedig többször üzentek neki, hogy térjen vissza, mert a továbbiakban is foglalkoztatni akarják. Megítélése szerint a két terhelt szimbiózisban élt, mert I.r. vádlottnak szüksége volt az állásra, II.r. vádlottnak pedig azért kellett I.r. vádlott, hogy erőt demonstráljon, presztízse és tekintélye legyen mindenki előtt (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.337-5.347., illetve 37. számú tjkv. 194-197. oldalai).  
   
Tanú 40. a 2006. év november hónapjában ismerte meg II.r. vádlottat, majd rövid idő elteltével rájött, hogy „hazug" ember, nem volt tanárhoz méltó, ahogy a gyerekekkel beszélt és bánt. II.r. vádlott igazgatósága alatt a régi tanárok folyamatosan kikoptak az iskolából, a II.r. vádlott a saját embereivel vette magát körül, olyanok, akik megfeleltek neki. Mindenkit összeugrasztott egymással, megrontotta a légkört a tanári karban. A tanú egy idő után már nem tudott megfelelő kollegiális viszonyt ápolni II.r. vádlottal, amit a II.r. vádlott is érzett, később pedig azt hallotta vissza másoktól tanú 40., ha nem tudja őt másként eltávolítani a terhelt, akkor fehér port fog találni a táskájában.    

A vádlottak kapcsolatát illetően úgy nyilatkozott, hogy mindig együtt voltak, I.r. vádlott II.r.vádlott testőrének tűnt és az I.r. vádlott azt hangoztatta, hogy amit II.r. vádlott csinál az jó (I. számú nyomozati irat, IX. kötet 5.349-5.359., illetve 76. számú tjkv. 3-44. oldalai).    

Tanú 41.  tanú földrajzot tanított az iskolában. A 2007. év szeptember 1. napjától dolgozott a tanintézményben, II.r. vádlottat olyan hangulat embernek ismerte meg, aki azon töltötte ki a haragját, aki éppen a közelben volt. Ő is észrevette, hogy a tanárok bizalmatlanok egymással, de volt három kolléganője - tanú 27., tanú 26. és tanú 37. - akiket II.r. vádlott jobban előtérbe helyezett, kivételezett velük, ők mindent visszamondtak II.r. vádlottnak. A II.r. vádlott tudatosan feszült légkör alakított ki a tanári karban, folyamatosan hazudozott, róla személy szerint azt terjesztette, hogy az összes férfi kollégájának „megvolt" már. A II.r. terheltet nem tartotta egyenes embernek.

A két vádlott kapcsolatáról megjegyezte, hogy I.r. vádlott és II.r. vádlott állandóan együtt voltak. I.r. vádlott mindent elfogadott, amit II.r.vádlott mondott, egyértelműen felnézett rá, „sztárolta"  őt.

A bíróság a Be. 85.§ (5) bekezdése alapján a veszélyeztetett terhes tanúnak engedélyezte, hogy írásban tegyen vallomást (7.B.1689/2010/62. számú bírósági irat).       

Tanú 41. a zártan kezelt tanúvallomásában a törvényes figyelmeztetésekre történő nyilatkozatai után összefoglalóan nyomozati vallomását ismételte meg (I./IX./5.375-5.385. oldalai, illetve 75. számú bírósági irat).   

Tanuló 1., tanuló 2., tanuló 3. és tanuló 4. - az iskola tanulói - valamint tanuló 1. édesanyja, még az imént felsorolt tanúknál is kevesebbet tudtak. Meghallgatásaik során kizárólag azokról a fizikai atrocitásokról tudtak beszámolni, amelyek őket érték II.r. vádlott részéről. A terheltnek e magatartásai nem képezték a vád tárgyát, csak további adalékok voltak a II.r. vádlott jelleméhez és stílusához. A tanúk a vallomásaikban a személyükkel kapcsolatos konkrét bántalmazásokról számoltak be többé-kevésbé pontosan, amelyeket II.r. vádlott valamennyi esetben tagadott, így az e tárgykörben részletesen lefolytatott szembesítések  valamennyi esetben eredménytelenek maradtak. 

E vallomások részletes ismertetésétől annak ellenére eltekint a bíróság, hogy hosszas bizonyítást folytatott le, mert a már hangsúlyozottakon túlmenően egyik sem tartalmazott tényadatot az ügy lényegére vonatkozóan (tanuló 1.: I./IX./5.305-5.313., illetve 37. számú tjkv. 183-189. oldalai, tanuló 1. édesanyja: I./IX./5.315-5.323., illetve 37. számú tjkv. 189-191. oldalai, tanuló 2.: I./IX./5.397-5.405., illetve 37. számú tjkv. 197-199. oldalai,  tanuló 3.: I./IX./5.407-5.413., illetve 37. számú tjkv. 199-200. oldalai, tanuló 4. I./IX./5.387-5.395., illetve 52. számú tjkv. 47-65. oldalai).

Tanú 42. a MSZP helyi szervezetének gyűléseiről ismerte II.r. vádlottat, de a magánéletben nem tartották a kapcsolatot. Általában frakció, vagy elnökségi üléseken találkoztak. A vádbeli események napján háromszor is beszélt telefonon a II.r. vádlottal, azt követően, hogy a hírekből értesült az iskolában történtekről. A vallomását alátámasztó híváslista-kivonat szerint (162-II. számú bírósági irat) kétszer ő hívta a terheltet, míg egy esetben II.r. vádlott vette fel vele a kapcsolatot. Azt mondta neki, hogy a rendőrkocsiban ül, nem tud semmit mondani, mert most viszik a helyszínre. Később azt állította, hogy fél, III.r. vádlottat is félti, illetve hogy tanú 18. lánya őt hibáztatja az édesapja haláláért. Mindezeket a tárgyaláson is fenntartotta (I./IX./5.543-5.551., illetve 37. számú tjkv. 222. oldal).    

IV/2/b.

A vagyon elleni bűncselekmények tanúinak vallomásai: 

III.r. terheltnek a nyomozás során tanúként tett, illetve a tárgyaláson vádlottként írásban előterjesztett, ténybeli beismerő és részben bűnösségére is kiterjedő, egyben II.r. vádlottat is terhelő vallomásai mellett számos egyéb tanúvallomás, okirati bizonyíték, írásszakértői vélemény, folyószámla kivonat és cégnyilvántartási adat állt  rendelkezésére a bíróságnak a tényállás megállapításához.    

A vallomások közül a bíróság az élet elleni bűncselekmény tanúi nyilatkozatainak bemutatása és értékelése során már említett jó néhány olyat, akik e tárgykörben is ismeretekkel rendelkeztek. Ilyenek volt elsősorban tanú 17., tanú 18., tanú 15., tanú 16. és a tanú 31., tanú 32. házaspár nyilatkozatai. Az ezekben foglaltak megismétlése nélkül a bíróság a következőkben a többi ide tartozó személyi, tárgyi és okirati bizonyítékot mutatja be és értékeli. 

A  II.r. és  III.r. vádlottak tulajdonát képező  Bt. tevékenységével kapcsolatban:  

A II.r. terhelt a nyomozás során érdemi vallomást nem tett, míg a tárgyaláson előterjesztett védekezésének lényege már a korábban említettek szerint az volt, hogy a sikkasztást tényszerűen ugyan elkövette, de arra személy 2. kérte, illetve azt az intézményvezető tudtával és beleegyezésével hajtotta végre az iskola érdekében, azért hogy a számla nélküli kifizetések a formai követelményeknek dokumentálva legyenek.

Védekezésének konstans eleme volt, hogy az átutalásokhoz személy 2. aláírása is szükséges volt, amivel megint csak az a probléma, hogy személy 2.-nek a pénzügyi visszaélések tárgyában mutatott aktivitása, valamint az ezt alátámasztó okirati bizonyítékok és tanúvallomások, mind-mind arra engednek következtetni, hogy a néhai intézményvezetőnek nem volt köze a bűncselekmény elkövetéséhez, azokról nem is tudott. Továbbá nehezen képzelhető el, hogy amennyiben e tevékenységnek bármilyen formában  részese vagy elkövetője volt, hogy akkor II.r. vádlott ellen olyan lépéseket tett volna, mint amelyeket a valóságban megtett, hiszen ezzel önmagát is leleplezte volna, vagy a II.r. vádlott őt is magával rántotta volna egy esetleges büntetőeljárásba.    

Még  III.r. vádlott is cáfolta II.r. vádlott védekezését, mert még tanúként arról tett említést, hogy a másik iskola tornatermének használata, csak a 2008. év júniusáig tartott, mert addigra elkészült az Általános és Szakképző Iskola saját terme, tehát a fenti időponttól már nem volt szükség terembérleti díjat fizetni az  Általános Iskolának.      

II.r. vádlott védekezése már csak azért sem elfogadható, mert ha valóban terembérleti díjra fordították az iskola pénzét, akkor a hiányt  III.r. terheltnek - mint az iskola gazdasági vezetőjének és a pénztár kezelőjének - észlelnie kellett volna, mert a hiányzó összeg több hónapi terembérleti díj kifizetését fedezte, ezért a hiánynak a 2008. év június hónapjára már meg kellett volna mutatkoznia. 
III.r. terhelt a tárgyaláson benyújtott írásbeli vallomásában maga sem vitatta, hogy többek között az Bt. által kiállított számlákat úgy állította be a könyvelésbe, hogy tudott azok valótlanságáról. II.r. vádlott azt is közölte vele, hogy több olyan kifizetést teljesítettek és a jövőben is teljesíteni fognak, amelyek kapcsán az iskola nem rendelkezik számlákkal, így ezek számlázását meg kell oldani. 

Megjegyzendő, hogy a hatályos jogszabályok szerint - ahogy azt a tárgyaláson tanú 50. megjegyezte - a könyvelőnek nem feladata vizsgálni, hogy egy jóváhagyott számla mögött áll-e valós teljesítés.

Mindkét vádlottnál jelentős szerephez jutott az a védekezés, hogy csak kettős aláírással lehetett utalásokat teljesíteni, azaz ha megtörtént a sikkasztás, akkor abban a néhai intézményvezetőnek is felelőssége van. 

Az átutalásokhoz szükséges kettős aláírás önmagában nem zárja ki a hamis számlák beállítását, mert ebben az értelemben a két dolognak semmi köze nincs egymáshoz.  Mind a vádirati, mind a bíróság által megállapított történeti tényállás azt tartalmazza - éppen a rendelkezésre álló számos bizonyítékra figyelemmel -, hogy személy 2. intézményvezetőként nem vett részt az iskola napi életében és a gazdasági ügyek irányítása, felügyelete, illetve ellenőrzése is  II.r. vádlott kezében volt. Ebből viszont az következik, ha személy 2. aláírása szerepelt is az átutalási rendelvényeken, az még nem feltétlenül jelenti azt, hogy az egyes tételekről tudott, vagy azokat részletesen leellenőrizte.

Ez a szempont önmagában nem elégséges a terheltek büntetőjogi felelősségének megállapításához. A tanúk szavahihetősége és az elhunyt sértett emberi tisztessége miatt is indokolt foglalkozni azokkal a lépésekkel, amelyeket személy 2. végrehajtott, illetve  véghez vinni tervezett  II.r. vádlottal szemben. 

Amennyiben igazak lennének a II.r. vádlottnak személy 2.-vel kapcsolatos állításai, nevezetesen, hogy utasítója, felbujtója, elkövetője és haszonélezője volt a vagyon elleni bűncselekményeknek, akkor nehezen érthető és még inkább nehezen magyarázható, hogy a sértett miért indított vizsgálatot, miért tárta fel a pénzügyi visszaéléseket (bűncselekményeket), miért gyűjtötte módszeresen - feleségét is bevonva, időt és energiát nem kímélve - a bizonyítékokat úgy, hogy erről számos kívülállót is tájékoztatott.          Az iskolában rovancsot végeztetett, megállapításairól tájékoztatta a tanári kar tagjait, az önkormányzatnál vezető tisztségeket betöltő ismerőseit, barátait, mint például tanú 30. polgármestert, tanú 29. alpolgármestert és nem utolsó sorban tanú 22-t, a kerületi rendőrkapitányt. 

A bíróság megítélése szerint ha a sikkasztásban bármilyen módon részt vett volna személy 2., akkor a fentieket nem csinálta volna meg, illetve egész pontosan nem merte volna megtenni, nem érvényesített volna munkaügyi szankciókat II.r. vádlottal szemben és a feljelentés megtételét sem fontolgatta volna.

A rendelkezésre álló bizonyítékok alapján szinte napra pontosan követhető, hogy néhai személy 2. hogyan bukkant a pénzügyi visszaélések nyomaira és a problémákat  mely személyekkel osztotta meg. 

A tanúk, akik személy 2.-vel a legkülönbözőbb jellegű és mélységű kapcsolatban álltak,  egymáshoz illeszkedő, egymást kiegészítő és alátámasztó vallomásokat tettek a bűncselekmények feltárását, dokumentálását, a II.r. vádlottal történt megbeszélések és a vele szemben alkalmazott szankció alkalmazását illetően.

E vallomások hamis összehangolása már csak azért is elképzelhetetlen, mert több olyan tanú is alátámasztotta fenti megállapításokat, akik kimondottan  II.r. vádlott kivételezettjei közé tartoztak, továbbá olyanok is, akik szinte semmilyen kapcsolatban nem álltak a terheltekkel.

Mindebből az következik, hogy a bizonyítékok alapján éppen személy 2. pontosan rekonstruálható magatartása, II.r. és  III.r. terheltek ellen tett lépései cáfolják leginkább, hogy megrendelője, elkövetője, részese volt a történeti tényállásban rögzített vagyon elleni bűncselekményeknek.

Az  Bt. oktatási tevékenység címén négy darab hamis számlát állított ki az iskola felé  1.160.000 forint értékben.

E számlák közül a PF 0738472 sorszámú számla a 2007. év július hó 5. napján kelt, míg a  PF 0738474 sorszámú számla a 2007. év június hó 18. napján kelt, azaz a számlatömbben később következő sorozatszám korábbi dátumozású mint az előtte lévő, amely már önmagában is kétségeket ébreszt a hitelességük tekintetében.
 
Az alapítvány számlakivonatai igazolják az összegek  Bt-nek történő átutalását, azaz a II. és III.r. terheltek vállalkozásához eljutottak a hamis számlák alapján lekönyvelt - valós teljesítés nélküli - pénzek (II. számú nyomozati irat II. számú mellékletének 933. és 937. oldalai). 

A vádlottak általi pénzfelvételeket igazolják a fenti melléklet 1.239-1.243. oldalain fellelhető banki kimutatások, illetve készpénzfelvételi utalványok (1.001-1085. oldalak). 

A bíróság bizonyítékként értékelte a szakértő 1. által jegyzett igazságügyi írásszakértői véleményt, amelyben a szakértő a vád tárgyává tett hamis számlákon lévő írások kézeredetét vizsgálta.

Ennek alapján a bíróság megállapította, hogy azok valamennyi esetben III.r. vádlottól származtak. Ez önmagában túl sokat nem jelent, azonban azt mindenképpen mutatja, hogy e cselekményben is közreműködött a III.r. vádlott. Az alanyi oldal vizsgálata során pedig a bíróság azt a következtetést vonta le, hogy a megfelelő szakképesítéssel és rálátással bíró gazdasági vezető  tisztában volt a számlák hamisságával, de ennek ellenére együttműködött a bűncselekmény megvalósítása során  II.r. terhelttel.        

A hamis kiküldetési rendelvényekkel és a fiktív számlákkal kapcsolatban: 

Azon túlmenően, hogy a valótlan tartalmú kiküldetési rendelvényekről  III.r. vádlott úgy nyilatkozott, tisztában volt vele, hogy azok mögött nincs valóságos teljesítmény, tanúvallomások is a bíróság rendelkezésére álltak. 

Tanú 40.  már a nyomozás során is elmondta és később a tárgyaláson is megerősítette, hogy személy 2. mutatott neki egy kiküldetési rendelvényt, amely a 2008. év február hó 29. napján kelt és annak tartalma szerint a saját tulajdonát képező ...-... forgalmi rendszámú Chrysler típusú személygépkocsival a ...országi ...-ban járt és 166.704 forint értékben költségtérítést kapott. Kijelentette, hogy ez nem igaz, ilyen utazáson nem vett részt és pénzt sem vett fel utána. A rendelvényen szereplő többi belföldi utazást sem teljesítette, az ott szereplő időpontokban ….-en tartózkodott és az iskolában tanított (II. számú nyomozati irat, IV. kötet 1.923-1.927., illetve I. számú nyomozati irat IX. kötet 5.357. oldal, hetedik bekezdés, továbbá 76. számú tjkv. 42-43. oldalai).   

A nyomozati vallomásához fénymásolatban csatolta (I/IX/5.361-5.363. oldalai) a rá vonatkozó hamis kiküldetési rendelvényt, valamint azt a nyilatkozatot, amelyet  tanú 31. ötlete alapján íratott alá vele személy 2., azt igazolandó, hogy a rendelvénnyel ellentétben - az azon feltüntetett időpontokban és helyeken - nem járt.

A nyilatkozat a bűnjelek között eredetben is fellelhető 34. tételszám alatt, míg ugyanilyen nemleges nyilatkozat található személy 2., III.r. vádlott és személy 3. részéről a 35-37. tételszámokon. 

Ezekhez kapcsolódóan a 38-43. nyilvántartási számok alatt felelhetők az tanú 40., II.r. vádlott, személy 3., I.r. vádlott, személy 2. és III.r. vádlott nevére kiállított kiküldetési rendelvények, amelyek mindegyikén - egy kivételével - a 2008. év február hó 29-ei dátum és  II.r. vádlott aláírása szerepel. 

Szintén bizonyítékként értékelte a bíróság a 2008. év február hónapjára vonatkozó iskolai jelenléti íveket a 44-48. sorszámmal ellátott eredeti bűnjelek közül.

A jelenléti íveket összevetve a kiküldetési rendelvényekkel kizárólag egy következtetés vonható le, mégpedig az, hogy a kiküldetési rendelvények hamisak, a valóságnak nem megfelelőek, hiszen az azokon feltüntetett utazási időpontokban a jelenléti ívek  tanúsága szerint érintettek az iskolában dolgoztak, amelyet az íven aláírásaikkal igazoltak. Ez a megállapítás - beleértve a három terheltet is - az érintett hat személyre egyaránt vonatkozik.

A bíróság a kiküldetési rendelvények hamisításával kapcsolatban bizonyítékként értékelte a nyomozás során készült írásszakértői véleményt is, melynek eredményeként megállapította, hogy mind a hat darab kiküldetési rendelvényt II.r. vádlott töltötte ki és ebből öt esetben ő is írta alá azokat. 

Csak a 613329 sorszámú - II.r. vádlott fiktív útjait elszámoló - rendelvényen  szereplő személy 2. aláírás nem a névtulajdonostól származik, azonban annak pontos eredete szakértői eszközökkel és módszerekkel nem bizonyítható, ugyanakkor II.r. vádlottól vagy III.r. vádlottól való származása nem zárható ki (II/1/507-523. oldalai).  

A kiküldetési pénzként elszámolt díjakat igazolják az időszaki pénztári jelentések, amelyek a kiküldetési rendelvényeken szereplő összegeknek megfelelően tényleges kiadásként jelölik meg ezeket, az érintettek neve szerint (II./I. számú nyomozati irat mellékletének 17-21., és 27. oldalai).

A fiktív számlázásokkal kapcsolatban tanúként hallgatta meg a bíróság tanú 43-t, aki az eljárás során mindvégig következetes,  II. és  III.r. vádlottakat terhelő vallomásokat tett, úgy, hogy a törvényes figyelmeztetés ellenére  még önmagát is bűncselekmény elkövetésével vádolta.

A nyomozás során elmondta, hogy takarítónőként dolgozott az  Általános és Szakképző Iskolában, mely időszakban II.r. vádlott volt az igazgató. A 2008. év tavaszán-nyarán azzal kereste meg őt II.r. vádlott, hogy takarítószerekről kellene neki számla, körülbelül 800.000 forint összegben. A tanú nagyon soknak tartotta az összeget és jelezte a II.r. vádlottnak, hogy nem akar bajt magának.  Az igazgató úgy válaszolt, hogy nem kell aggódnia, nem lesz belőle gond, a számlák után járó ÁFA-t kifizetné neki. Tanú 43. az ajánlatot kezdetben visszautasította, de II.r. vádlott kitartó volt, legalább négy-öt alkalommal ismét megkereste az ajánlatával. Valamennyi beszélgetésük négyszemközt zajlott, tanú nem volt. Tanú 43. tisztában volt vele, hogy törvénytelen magatartás az amire a II.r. vádlott kéri, azonban csábította őt a pénz, rossz anyagi helyzetében jól jött volna neki a készpénzben kifizetett ÁFA. Ezért végül ráállt az ajánlatra és két számlát is kiállított, majd átadott II.r. vádlottnak, úgy, ahogy azt a terhelt kérte. A vádlott azt is elmondta neki, hogy milyen tisztítószerekről kell számlákat adnia, és tanú 43. e szerint járt el. Emlékezete szerint nagyjából 700.000 forint körüli összeget tüntetett fel a két számlán, úgy, hogy megjelölte rajta a darabszámot és az egységárat is. Miután a számlákat átadta II.r. vádlottnak, megkapta tőle az ÁFA összegét. Tisztában volt vele, hogy a számlák mögött valós teljesítés nem állt, nem vásárolt takarítószereket ekkora tételben.

Miután megtekintette a PE 1258425 (374. számú bűnjel) és PE 1258426 (375. számú bűnjel) sorszámú számlákat elismerte, hogy azokat saját kezűleg ő állította ki és az azokon szereplő aláírás is tőle származik. 

A tanú vallomásán túl a számlák valótlanságát látszik alátámasztani az is, hogy a magasabb sorszámúnak korábbi (2008. április 28-i), míg az alacsonyabb sorszámúnak későbbi (2008. április 29-i) a kelte.
   
Ugyancsak magáénak ismerte el a tárgyi bizonyítékok között eredetben fellelhető nyilatkozatot (64. számú  bűnjel) a 2009. év január hó 5. napjáról, amelyben néhány sorban azt írta le, hogy II.r. vádlott kérte meg őt hamis számlák kiállítására tisztítószerekről, mintegy 700.000 forint értékben (II/4/1.833-1.845. oldalai).

A tárgyaláson a nyomozati vallomását azzal egészítette ki, hogy  III.r. vádlott  írta le pontosan, hogy miről kell számlát kiállítania. A két vádlott együttműködéséhez kétség sem férhet, mert a tanú úgy fogalmazott, hogy II.r.vádlott kérte meg a számlák kiállítására, míg III.r. vádlott írta le, hogy milyen takarítószereket tüntessen fel és milyen értékben. Kimondottan a II.r. vádlott küldte a III.r. terhelthez, hogy majd ő leírja egy papírra, hogy miről kell számla. II.r. vádlott utasításainak megfelelően járt el, felkereste III.r. vádlott az irodájában, aki nem kérdezett semmit, átadta a listát, azzal, hogy ezekről kérnek számlát. Tanú 43. kijelentette, hogy semmit nem kellett mondania a III.r. vádlottnak annak ellenére, hogy ekkor II.r. vádlott nem volt jelen, ebből azt az egyenes következtetést vonta le, hogy mindenki tudta a dolgát, III.r. vádlott nem kérdezett semmit, tehát a vádlottak előre megbeszélték ezt a dolgot. 

Azt is elmondta, hogy a halála előtti napon behívta őt az irodájába személy 2., aki utóbb értesült a történtekről, szóban megrótta őt és figyelmeztette, hogy többet ne csináljon ilyet.
Míg a II.r. vádlottal lefolytatott szembesítése eredményre vezetett, mert a II.r. terhelt beismerte, hogy ő kérte meg tanú 43-t a fiktív számlák kiállítására, addig III.r. vádlott  határozottan tagadta, hogy ő igazította el a tanút az egyes számlán szereplő tételeket illetően.      

Ekkor a tárgyaláson a II.r. vádlott azt állította, hogy a feltüntetett takarítószerek minőségéről és mennyiségéről is őt tájékoztatta a tanút.

A bíróság tanú 43-ról megállapította, hogy szavahihető, mert a vádlottakat terhelő vallomásait úgy tette meg, hogy közben önmagát is bűncselekmény elkövetésével vádolta, de nyilatkozatait ennek ellenére a különböző hatóságok előtt fenntartotta és megismételte.     

Kijelentései következetesek voltak, azokat más tanúk is megerősítették, valamint az okirati bizonyítékok is alátámasztották.

Ilyen körülmények között a bíróság a tanúvallomást abban a részében is igaznak fogadta el, amelyre nem volt vádlotti beismerő vallomás, vagy egyéb okirati bizonyíték. Ennélfogva  a tanú  III.r. vádlottat terhelő nyilatkozatait is a történeti tényállást megalapozó bizonyítékként értékelte.        

A tanú 43. által hozott két számla tételét is beállították a könyvelésbe, amely megtalálható a II./I. számú nyomozati irat mellékletének 27. oldalán.

Tanú 44. - aki a vádbeli időszakban kertészként dolgozott az Általános és Szakképző Iskolában - elmondta, hogy a 2008. év nyarán azzal kereste meg őt II.r. vádlott, az iskola igazgatója, hogy tudna-e neki számlákat hozni. Tanú 44. megkereste tanú 45. nevű ismerősét, akiről tudta, hogy van egy cége, tolmácsolta neki a II.r. vádlott kérését, amelyre tanú 45. úgy reagált, hogy hajlandó számlákat kiállítani az azon szereplő összeg 10%-a ellenében. Tanú 44. tájékoztatta II.r. vádlottat tanú 45. ajánlatáról, majd miután a terhelt közölte vele, hogy szükség van a számlákra,  III.r. vádlotthoz irányította őt, akivel kapcsolatban megjegyezte, hogy a pontos részleteket tőle fogja megtudni. A tanú felkereste III.r. vádlottat, aki átadott neki egy papírt, amire az „oktatás" és a „terembérlet" szavak voltak írva. A cetli tartalmazta azt is, hogy mi legyen a számlák kiállítási dátuma és milyen összeget tüntessenek fel azokon. A tanú pontosan nem emlékezett, hogy két vagy három számlát kértek és az összegeket sem tudta feleleveníteni, mint ahogy a dátumokat sem. Tanú 44. felkereste tanú 45-t, aki kiállította a számlákat, amelyeket a tanú aztán már másnap elvitt II.r. vádlottnak. A II.r. vádlott készpénzben kifizette a számlán lévő összegek 10%-át, amelyet tanú 44. továbbított tanú 45. felé, aki számlánként mintegy 8-10.000 forint jutalékban részesítette őt. 

Az elé tárt AB 130658 (16. számú bűnjel), AB 130660 (17. számú bűnjel), AG7S-L 509364 (15. számú bűnjel), valamint az AG7S-L 509367 (18. számú bűnjel) sorozatszámú számlák megtekintése után kijelentette, hogy azokat tanú 45-től kapta és továbbította II.r. vádlottnak.

A tanú a szóban forgó vallomásában még úgy nyilatkozott, hogy  ő abban a tudatban volt, hogy a számlák mögött valós teljesítés állt, jóllehet ezt nem ellenőrizte le (II/4/1.847-1.853. oldalai). 

Folytatólagos tanúkénti kihallgatása során a  korábbi nyomozati vallomását fenntartotta, amelyet azzal egészített ki, hogy tanú 45. részéről fel sem merült az a lehetőség, hogy a cége - a  Kft. - bármilyen munkát végezzen, így szóba sem került a terembérlet vagy rendezvények megtartása.

A 700.000 forintos terembérleti számláról megjegyezte, hogy azt azért kérte így tanú 45-től, mert  III.r. vádlott ezt írta a papírra, egyébként pedig határozottan állította, hogy a  Kft. az iskolában soha nem dolgozott, termet nem bérelt, semmiféle tevékenységet nem végzett (II/4/1.859-1.863. oldalai).    

 A tárgyaláson nyomozati vallomását ismételte meg, amelyet azzal egészített ki, hogy ő is nyerészkedni akart az üzleten, ezért II.r. vádlottnak azt mondta, hogy 20%-ért csinálják meg, tanú 45. felé pedig úgy nyilatkozott, hogy 10%-ot kapnak a számlákért. A különbözetet eltette magának. Következetesen terhelte II.r. és III.r. vádlottakat, amikor a két terhelt fiktív számla ügyben tanúsított olajozott együttműködését ecsetelte. E szerint II.r. vádlott III.r. vádlotthoz küldte, a III.r. vádlottnak csak annyit mondott, hogy jött a papírért, az pedig szó nélkül átadta neki a listát. Felkészült volt III.r. vádlott, mert olyan listát adott a tanúnak, amelyen rajta volt a dátum,  az SZJA szám, az iskola neve, a szolgáltatás jogcíme, a számlán szereplő összeg, egyszóval minden részletre kiterjedő utasítást kapott. 

A tanú vallomását a perbeli felek részéről támadás nem érte, a vádlottak közül II.r. vádlott lényegét tekintve megerősítette tanú 44. nyilatkozatait, míg III.r. vádlott nem reagált az elhangzottakra (37. számú tjkv. 233-236. oldalai).     

Tanú 45. nyomozati vallomásában az elé tárt számlák megtekintését követően úgy nyilatkozott, hogy azokat ismeri, nem most látja őket először. Tanú 44-el ellentétben azonban azt állította, hogy a másik tanúval azt közölte, hogy kizárólag valós teljesítés esetén tud számlát adni. Tanú 44. erősködött, hogy erre nincs szükség és kifejtette, hogy takarításról, terembérletről, illetve rendezvény szervezésről kellenének számlák. Azt is mondta, hogy majd ő és az emberei mindent ténylegesen elvégeznek, neki csak a számlaadás a feladata. Tanú 45. beleegyezett és kiállított egy 700.000 forintos számlát terembérletről, majd néhány nap múlva tanú 44. vitte neki a teljes összeget, amelyből 1/3 részt visszaadott neki. Tanú 45. kijelentette, hogy ő kizárólag csak a számlákat állította ki az általa jegyzett  Kft. nevében, de úgy gondolta, hogy azok mögött valós teljesítés áll, bár ezt soha nem ellenőrizte le. A négy számla közül  három vonatkozásában  magáénak ismerte el az azokon szereplő aláírásokat II./4./1.887-1.893. oldalai).   

A két tanú között lefolytatott szembesítésen tanú 45. megváltoztatta korábbi vallomását és a számlák kiállításának körülményeit, a kapott jutalékot, illetve minden egyéb részletet illetően tanú 44-el egyezően nyilatkozott (II./4./1.895-1.903. oldalai).  
       
A tárgyaláson közvetlenül tapasztalni lehetett, hogy tanúként is retteg az esetleges büntetőjogi következményektől, ezért túlzás nélkül állítható, hogy nyilatkozatai enyhén szólva következetlenek voltak. Egyszer azt állította, hogy nem tudott semmiről, azt gondolta, hogy az általa kiállított számlák mögött valós teljesítés áll, majd miután a bíróság szembesítette egyrészt tanú 44-el, másrészt korábbi nyomozati vallomásával, akkor már úgy nyilatkozott, hogy az az igazság. Mindvégig érezni lehetett, hogy tökéletesen tudatában van annak, hogy nem törvényesen járt el, amikor a számlákat kibocsátotta, ugyanakkor ezt soha nem mondta ki, de végül is alátámasztotta a tanú 44. által elmondottakat (52. számú tjkv. 66-103. oldalai).  

Tanú 46. az ügy érdemét illetően ismeretekkel nem rendelkezett. Elmondta, hogy egy ismerőse tanú 47. kérésére lett névleg a  Kft. ügyvezető igazgatója, de a napi ügyeket tudomása szerint tanú 45. intézte. 2008 májusában egy ügyvédi irodában erről okiratot is készítettek. A kiállított számlákkal kapcsolatban semmit nem tudott elmondani, azokat nem is látta (II./4./1.827-1.831., illetve 37. számú tjkv. 223-224. oldalai).   

Tanú 47.  tanúként részben a tanú 45., részben pedig a tanú 46.  által elmondottakat erősítette meg, melynek lényege szerint a  Kft-nek tanú 45. volt az ügyvezető igazgatója, mely tisztséget tanú 46-tól vette át. A vállalkozás által kiállított és a vád tárgyává tett négy számla közül ugyanazon a három számlán felismerte tanú 45. aláírását, amelyről az érintett is ekként nyilatkozott. Mást elmondani nem tudott (II./4./1.917-1.921., illetve 37. számú tjkv. 240. oldal).   

Tanú 48.  könyvelőként dolgozott, a vádbeli időszakban ügyfelei közé tartozott a  Kft. is. Arról számolt be, hogy a tanú 45. nevű ügyvezető nem működött velük együtt, ezért a megbízást egyoldalúan megszüntették. A vád tárgyát képező - és a Kft-hez köthető - számlák megtekintését követően úgy nyilatkozott a nyomozás során, hogy azokat korábban nem látta, keletkezési körülményeiket nem ismeri. Emlékezete szerint személyesen sem ő, sem pedig az őt könyvelőként foglalkoztató  Kft. nem állt kapcsolatban az Általános és Szakképző Iskolával, így abban is biztos volt, hogy a fent megjelölt számlákat nem könyvelte le (II./4./1.941-1.945. oldalai, illetve 37. számú tjkv. 245. oldal).  
A Kft. által kibocsátott hamis számlák lekönyveléséről tanúskodik az időszaki pénztári jelentés, a nyomozati iratok mellékletének 33., 49., 55. oldalain.

Ugyanez megtalálható a melléklet 61. oldalán, mely szerint a 2008. év szeptember hó 16. napján külsős oktatási tevékenységért 400.000 forintot könyveltek le a Kft-nek.  
Az iskola házipénztárából eltűnt pénzzel összefüggésben: 

Tanú 49. komolyabb ténytudással rendelkező tanú volt, mint az imént bemutatottak.  Személy 2. munkatársa és régi jó barátja volt, de semmi köze nem volt az  Alapítványhoz és az általa működtetett iskolához. Már személy 2. halálát követően - a 2009. év április hónapjában - kérték fel őt az Alapítvány felügyelő bizottságának tagjává, amit elfogadott. Ezt megelőzően kizárólag a néhai intézményvezető elmondásából értesült az iskolában történtekről. Így a 2008. év  november hónapjában hallott a MÁK ellenőrzés során feltárt hiányosságokról, a jogszerűtlenül igénybe vett támogatásokról, valamint arról is, hogy a házipénztárból nagy valószínűséggel jelentős összeg tűnt el. Javaslata alapján a 2008. év decemberében rovancsot tartottak az iskolában, melynek eredményként tényszerűen kiderült, hogy hiány van a pénztárban.

A tárgyaláson a bíróság a tanú elé tárta a 29-30. számú bűnjeleket, amely a 2008. év december hó 12. napján tartott rovancsról készült jegyzőkönyv két oldala, amelyet személy 2., tanú 49. és III.r. vádlott írtak alá. A jegyzőkönyv rögzítette az akkori pénztári állapotokat, az utolsó bevételezés és kifizetés dátumait és összegeit, ehhez képest azt a megállapítást tette, hogy 1.075.945 forint a hiány. 

A III.r. vádlott által is saját kezűleg aláírt jegyzőkönyv rögzítette III.r. vádlottnak azt a nyilatkozatát, mely szerint a pénzhez csak ketten férhettek hozzá II.r. vádlottal, a dobozból pénzt csak a II.r. vádlott vett ki, vagy II.r. vádlott kérése alapján III.r. vádlott adott ki (II./4./1.935-1.939., illetve 37. számú tjkv. 241-242. oldalai). 

E körben a bíróság bizonyítékként értékelte a 13. számú bűnjelet, amely egy a 2008. év december hó 12. napján kelt  levél, amit  III.r. vádlott írt személy 2.-nek. E bizonyíték szerint a házipénztárban kezelt megközelítőleg 1,1 millió forintból a tárgyév nyarától tűntek el pénzek, amelyeket - II.r. vádlott állítása szerint - a II.r. vádlott fekete kifizetésekre használt fel. E pénzek felhasználásról - ugyancsak a II.r. terhelt nyilatkozata szerint - személy 2. is tudott, ahhoz hozzájárulását adta. III.r. vádlott a levélben nyilatkozott arról is, hogy fél II.r. vádlottól, mert megfenyegette őt és az édesapját.
   
A bíróság megállapította, hogy az idézett levél és III.r. vádlottnak a nyomozás során tett tanúvallomása összhangban áll egymással, így az azokban foglaltak nem kérdőjelezhetőek meg.    

A levél érdekessége, hogy II.r. vádlott arra kérte III.r. vádlottat, hogy a számla nélküli kifizetésekről ne szóljon személy 2.-nek, annak ellenére - II.r. vádlott állítása szerint -  az intézményvezető is tudott.

Ismét kérdésként merül fel, hogy miért nem volt szabad személy 2.-nek szólni az iskola pénzeinek törvénytelen felhasználásáról, ha arról ő is tudott, ahhoz belegyezését adta, azaz a II. és III.r. vádlottak „bűntársa" volt. 

Tanú 50. vallomásaiban elmondta, hogy a 2009. év január hó 6-án találkozott személy 2.-vel, aki felvázolta neki, hogy milyen problémákat tárt fel. A tanú úgy ítélte meg, hogy a bizonyítékok sikkasztás gyanúját vetik fel. Miután átvette a könyvelést, feltűnt neki a ...-i utazás és amikor erre rákérdezett III.r. vádlottnál, akkor azt a választ kapta, hogy rendben van minden, valóban voltak ott valamilyen konferencián (II/4/2.173-2.177., illetve 37. számú tjkv. 256-263. oldalai).   

III.r. vádlott ekkor tudatosan megtévesztette a tanút, mert tisztában volt vele, hogy a kiküldetési rendelvénynek valótlanok, ebből következően ténybeli - és részben bűnösségére is kiterjedő - beismerő vallomásai a tényállás alapjául szolgáltak.     

Az okirati bizonyítékok közül kiemelést érdemel az a tény, hogy az  Bt. számlájára érkező összegeket tovább utalták a társaság üzleti számlájára, de nem ugyanazon lebontásban, hanem eltérő tételekben. Az átutalt összegek és a pénz felvételek sem mutatnak azonosságot, amelyek egyrészt a bűncselekmény leplezésének tényét, másrészt a deliktum egyik tényállási elemét, a sajátjakénti rendelkezést támasztják alá.

IV/3.

A szakértői vélemények:
  
Jelentős szerephez jutottak a büntetőeljárásban a legkülönbözőbb szakterületekhez tartozó szakértők véleményei, amelyek döntően hozzájárultak a történeti tényállás számos részletének maradéktalan tisztázásához és ezáltal jelentősen segítették a bíróságot a terheltek büntetőjogi felelősségének megállapításában.  

A következőkben a bíróság a szakértői bizonyításokat és azok eredményeit ismerteti, majd elhelyezi a bizonyítékok rendszerében.

A hangtechnikai szakértői vélemény:  

A Fővárosi Törvényszék konkrét ügyben eljáró tanácsának ismeretei szerint a magyar kriminalisztika történetében egyedülálló az a bizonyíték, amelyet a kettős gyilkosság egyik áldozata készített az életének utolsó fél órájában. 

Nyilvánvaló, hogy néhai személy 3. nem számolt azzal, hogy személy 2. és ő ez alkalommal életük utolsó perceit élik át, ezért a hangfelvételt sem ilyen okból készítette. Az intézményvezetővel együtt ismerték II.r. vádlott jellemét és módszereit, tapasztalataik voltak arra vonatkozóan, hogy a II.r. vádlott sok mindent letagad, ezért a köztük lévő kiélezett helyzetben személy 3. dokumentálni akarta a találkozón történteket, azért, hogy azt utóbb a terhelt ne tudja letagadni. 

A találkozó azért jött létre, hogy II.r. vádlott leadja a még nála lévő tárgyi eszközöket és végleg elszámoljanak vele. Fontos feleleveníteni, hogy személy 2. már nem kívánt beszélni a II.r. vádlottal, mert nem hitt neki. 

Tanúvallomások bizonyítják, hogy az újabb időpontot II.r. vádlott erőszakolta ki az intézményvezetőnél személy 3. útján, aki maga is sürgette annak megtörténtét, azért, hogy végleg lezárják ezt a dolgot. 

Ilyen előzményei voltak a hangfelvétel elkészítésének. 

I.r. és II.r. vádlottak, valamint védőik az eljárás során egyszer sem kérdőjelezték meg, illetve nem vitatták, hogy a személy 3. által készített hangfelvételen az ő hangjuk hallatszik.

Sokáig így volt ez a tárgyaláson is, amikor hozzáállásuk megváltozott és - jóllehet a felvétel eredetiségét, valamint az azon hallható személyek hangjait továbbra sem vonták kétségbe - ugyanakkor felvetették, hogy a nyomozó hatóság a felvétel lefoglalását követően azon módosításokat eszközölt, az anyagot megvágta, manipulálta. 

A kérdés ekkor úgy merült fel, hogy ezt ki, mikor, hol, milyen körülmények között és leginkább miért, milyen okból tette.

A terheltek és a védők a fenti kérdésekre természeteseten nem tudtak választ adni, mert akkor azt is meg kellett volna válaszolniuk - bűncselekmény elkövetésének terhe mellett - , hogy a nyomozó hatóságnak vagy annak bármely tagjának milyen érdeke fűződött volna ahhoz, hogy egy köztörvényes bűncselekményt dokumentáló bizonyítékot úgy változtasson meg, hogy abból kizárólag azt a következtetést lehessen levonni, hogy a deliktumot   I.r. és  II.r. terheltek követték el. Különösen igaz ez annak a ténynek az ismeretében, hogy a hangfelvétel megtalálásakor a nyomozók jószerivel azt sem tudták, hogy ki az a II.r. vádlott és még inkább I.r. vádlott. Az már csak egy további kérdés, hogy az egyébként - a körülményekhez képest - tökéletesen rögzített hanganyagon miért kellett volna módosítást eszközölni, ha az önmagában is    elegendő volt az elkövetők személyének beazonosításához. 

Mindezeket azonban megelőzi az az alapvető kérdés, hogy kinek vagy kiknek, mely hatóságoknak és milyen okból állt érdekében a bizonyíték meghamisítása. 

A bíróság az e körben felvett bizonyítás eredményeként azt állapította meg, hogy ilyen érdek nem volt, hamisítás nem történt, az teljes biztonsággal - büntetőjogi bizonyossággal - egyértelműen kizárható.    

Ezek után a bíróság bemutatja, hogy hol, mikor és milyen körülmények között találták meg a nyomozó hatóság tagjai a hangfelvételt tartalmazó diktafont, annak lefoglalásáról, megőrzéséről és a szakértőhöz történő eljuttatásáról miként gondoskodtak.  

A bíróság ezzel is a hanganyag manipulálásának, hamisításának, megvágásának lehetőségét zárja ki. 
Az I. számú nyomozati irat, II. kötetének 517-555. oldalain fellelhető a szemle megtartásáról szóló jegyzőkönyv. Eszerint az eljárási cselekmény a 2009. év január hó 7. napján 19 óra 42 perckor kezdődött és a 2009. év január hó 8. napján 8 óra 30 perckor ért véget. 

A jegyzőkönyv 10. oldalán (nyom. ir. 535. oldal) rögzítették, hogy néhai személy 3. mellkasán egy digitális diktafon látható, melyet a rajta lévő felső ruházat részben eltakar. A  szemlebizottság tagjai a közokiratban azt is leírták, hogy a diktafont ellenőrizték és megállapították, hogy az a cselekmény során hangfelvételt készített.     
A diktafon feltalálásának körülményeit és helyét fényképfelvételekkel is dokumentálták (I./II./621., illetve 623. oldalai, 92. és 94. számú fényképfelvételek), a jegyzőkönyvben pedig rögzítették a diktafon márkáját és típusszámát is. 

A hosszan elhúzódó - másnap reggel fél kilencig tartó - szemlén rendelkeztek az eljárási cselekmény lefolytatása során feltalált bizonyítási eszközök lefoglalásáról, amelyet a Be. 169.§ (4) bekezdése értelmében jegyzőkönyvbe rögzítettek. 

A diktafont a bűnjelek között sorszámozták, bűnjel címkézték, majd a jegyzőkönyv tanúsága szerint azt személyesen a BRFK Életvédelmi Osztály Vezetőjének, tanú 51. alezredesnek adták át átvételi elismervény ellenében.

A fentiekből megállapítható, hogy a helyszíni szemle során - pontosabban meg nem határozható időpontban - a diktafont lefoglalták és azt az imént megjelölt hivatalos személynek átadták. 

A bíróság - védői indítványra - tanúként hallgatta meg tanú 51-t, aki elmondta, hogy a parancsnoka utasítására jelent meg a bűncselekmény helyszínén. Vallomásában alátámasztotta, hogy a jegyzőkönyvnek megfelelően valóban hozzá került a diktafon, amelyet még azon az éjszakán bevitt a rendőrség ... utcai székházába. Arra is emlékezett, hogy már a helyszínen kiderült, hogy döntő bizonyítékot tartalmaz a felvétel,  mert a hatóság tagjai belehallgattak. Zacskóba tették, bűnjel címkézték, majd személyesen a rendőrségre vitte, hogy még véletlenül se kallódjon el a pótolhatatlan bizonyíték. Azt már nem tudta megmondani, hogy kinek adta át a diktafont, úgy emlékezett, hogy a hivatali elöljárójának, abban azonban biztos volt, hogy még a vádbeli események éjszakáján továbbította az illetékeseknek (76. számú tjkv. 153-161. oldalai).   

Ugyancsak tanúként hallgatta meg a bíróság az ügy egykori előadóját, tanú 52-t, aki a hangfelvétellel kapcsolatban elmondta, hogy a szignálást követő egy-négy nap elteltével került hozzá az ügy és ekkor kezdett el dolgozni benne. Ő már nem a diktafont, hanem az arról kimásolt és CD-n tárolt hanganyagot hallgatta meg. Arról nem rendelkezett információval, hogy az átmásolást ki, vagy kik, hol, mikor és milyen körülmények között végezték el (139. számú tjkv. 19-20. oldalai).       

A nyomozati iratok III. kötetének 1.327. oldalán felelhető a hangtechnikai szakértő kirendeléséről szóló határozat a 2009. év február hó 13. napjáról, illetve a kirendelt szakértő saját aláírásával ellátott nyilatkozata, mely szerint a diktafont és a CD lemezt a 2009. év február hó 16. napján átvette.
A nyomozati iratok III. kötetének 1.335-1.367. oldalain elfekszik a szakértő 2. hangmérnök, igazságügyi hangtechnikai szakértő által jegyzett vélemény.          

Ebben a szakértő az előzmények között leírja, hogy vizsgálataihoz megkapta a digitális diktafont eredetben, valamint egy CDR-t, amelyet a hatóság másolt ki a diktafonról. Azt is rögzítette, hogy a számára egyértelmű fájlmentes és konverzió céljából kérte a hatóságot, hogy a diktafont eredetben bocsássák a rendelkezésére. Miután ez megtörtént, a diktafonon rögzített hangfelvételt egy speciális program segítségével veszteségmentesen kinyerte a lejátszóból. 

Ezt követően megállapította, hogy a felvétel időtartama 29 perc 35 másodperc, minősége közepes-jó, digitális hangrekonstrukció után kiértékelésre, illetve hangminta megléte esetén hangazonosításra is alkalmas. 

Megállapította, hogy a felvételen hallható személyek nem alkalmaztak hangelváltoztatási technikát.   

A beszédhangok érthetővé tétele, illetve pontosítása érdekében speciális, digitális hangtechnikai eszközökkel eltávolította a felvételről a zavaró zajokat. 

Részletezte a hangtisztítás-zajszűrés folyamatát, leírta a technikai eljárást, majd ennek eredményeként úgy nyilatkozott, hogy a személyek beszédérthetősége jó.      

A hangfelvétel összefoglaló kiértékelése során megállapította, hogy négy férfi hang beszélgetése hallható, I.r. vádlott az 1-es, személy 3. a 2-es, II.r. vádlott a 3-as és személy 2. a 4-es. A felvételt a 2. számmal jelölt személy 3-nak szólított férfi hang készítette, aki a diktafont a ruhájában, a mellkasánál rejtette el, amit alátámaszt az is, hogy kardigánjának cipzár hangja többször is hallható.

A felvételen hallható történet rövid összefoglalásaként a szakértő leírta, hogy személy 3. ajtót nyit, megérkezik I.r. vádlott és II.r. vádlott, akik a folyosón mennek és hármasban beszélgetnek, majd később csatlakozik hozzájuk személy 2. A folyosóról egy szobába (irodába) érkeznek, ahol tárgyalnak. Egyrészt I.r. vádlott és személy 2., másrészt személy 3. és II.r. vádlott párban beszélgetnek. Mivel a diktafon személy 3. ruhájában lett elrejtve, ezért a távolabb beszélgető felek - I.r. vádlott és személy 2. -        mondatai nem mindig érthetőek, mert az előtérben a másik két személy beszédhangja elfedi a hangjukat. Váratlanul lövés dördül, amelyet még további négy követ. Az első lövés személy 2-t éri, testének összeesése is jól hallható. A lövés után személy 3. az életéért könyörög, I.r. vádlottat kéri, hogy ne lője le. Egymás után két újabb lövés hallható és személy 3. összeesik. A felvétel a sértett összeesését és hörgő légzését jól dokumentálja. Hamarosan bekövetkezik a negyedik lövés, amelyet sípoló, erős levegőáramlási-távozási hangeffektus követ. A sérült  ezután is tovább lélegzik, erőteljesen hörgő, ziháló hangokat hallat. Végül eldördül az ötödik lövés, amely után I.r. vádlott megjegyzi, hogy kézen lőtte magát. 

Ezt követően a hangzás párhuzamosan, két térsíkra osztva folyatódik. Közvetlen közelről, centiméterekről tovább hallható a meglőtt személy 3. légvétele, miközben messze az előtérben- folyosón zajok, törések, csapkodások hangja hallható, illetve foszlányokban beszűrődik I.r. vádlott és II.r. vádlott hangja, majd egy ajtócsukással a háttérmozgások befejeződnek.
Ezután már csak az agonizáló személy 3. egyre ritkuló és csökkenő intenzitású légvétele hallható, amely a felvétel 24. percében megszűnik. 

Ahogy azt a bíróság már korábban megállapította a hangszakértői vélemény alapján a felvétel 29 perc 35 másodpercnél megszakadt, anélkül, hogy a diktafont bármilyen külső mechanikai hatás érte volna, azaz a készüléket nem állította le senki. A szakértő                 véleményében erre is kitért, amikor kifejtette, hogy a felvétel azért állt meg, mert a diktafon memóriája megtelt.

II.r. vádlott védekezése szempontjából a későbbiekben nagy jelentősége lesz a szakértő alapmegállapításainak, amelyeket még akkor megtett, amikor a II.r. vádlott az ilyen tartalmú védekezését elő sem terjesztette. 

Eszerint a felvételen hallható akusztikai események értékelhetőek, bizonytalansági problémát mindössze a történések - személy 3.-hoz viszonyított - távolságának megítélése jelenti. 

A felvételen hallható események távolsága csak az akusztikai paraméterek - elsősorban az utózengések - mértékéből ítélhetőek meg. A felvételen vannak nagy zengésű helyek, mint az emeleti lépcsőfeljáró, az iskolai folyosó vagy előtér és vannak kis zengésű, vagy zengéssel nem rendelkező helyiségek, mint például a belső iroda, amelyek akusztikai szempontból meglehetősen jól elkülöníthetőek.

Ugyanakkor a külső iroda folyosóra nyitott ajtaja némi bizonytalanságot vet fel az akusztikum megítélése szempontjából, tekintettel arra, hogy ez esetben a kis és a nagy zengésű terek közel vannak egymáshoz és markánsan nem válnak el, azonban hangszakértői szempontból lehet köztük különbséget tenni és ugyancsak ilyen értelemben következtetések is levonhatók abból.  

Ezután a teljes felvétel szó szerinti leiratát tartalmazza a szakértői vélemény, amelynek számos részletével már eddig is foglalkozott a bíróság - itt azokat nem kívánja megismételni -, sok részletét pedig a következőkben elemzi, átszőve azt a szakértő tárgyaláson tett nyilatkozataival. 

A nyomozati iratok III. kötetének 1.375-1.379. oldalain található a kiegészítő hangszakértői vélemény, amelyet szakértő 2. az I. és II.r. vádlottak, illetve védőik felvetéseire adott a kevésbé érthető mondatok vonatkozásában, úgy a tartalmukat illetően, mint azt, hogy azokat ki mondta. A későbbiekben ezekre is kitér a bíróság.   

A nyomozati iratok III. kötetének 1.385-1.389. lapszámai alatt elfekszik az újabb kiegészítő igazságügyi hangtechnikai szakértői vélemény, amely - a korábban már kifejtettek szerint - a két vádlott első lövést megelőző elhelyezkedését, tartózkodási helyét, földrajzi helyzetét határozza meg, illetve pontosítja. 

E kiegészítő szakértői vélemény alapján a bíróság azt állapította meg, hogy az első lövés előtt az 1. számmal jelölt személy (I.r. vádlott) hangja erősen zengett, ami -  ismerve a helyszínt - akusztikailag azt jelenti, hogy az I.r. vádlott a nyitott előtéri ajtóban állt, esetleg  valamelyest kívül, de mindenképpen a helyiségbe fordulva. 

Az első lövést megelőző utolsó mondatának a vége - „Nem szép módon intéztük" - és a lövés pillanata között 4,4 másodperc telt el, mely idő alatt esetleges mozgása, tevékenysége a hangfelvételből nem ismerhető meg, azonban az azt követő néhány másodpercen belül elhangzott mondatai alapján a bíróság azt állapította meg, hogy I.r. vádlott ekkor a külső irodahelyiségben, a bejárati ajtón belül tartózkodott. Ezt igazolja az is, hogy nyomban a lövés után párbeszédet folytatott személy 3.-al és a szakértői vélemény is megjegyzi, hogy a távolság -  bár nehezen megítélhető - nagyjából három-négy méter, de a következő mondatnál már közelebb van egymáshoz az I.r. vádlott és személy 3.. 
   
A tényekhez tartozik az is, hogy a távolság eltérések pontosan nem ítélhetők meg, mert a helyiség kicsi, ugyanakkor a három személy (I.r. vádlott, II.r. vádlott, személy 3.) mikrofonhoz mért távolsága 1-3 méter, de ezen belül - a szakértői megállapítás szerint - II.r. vádlott közelebb van a diktafonhoz, mint I.r. vádlott.    

Az ítélet korábbi részeiben már részletesen bemutatottak és elemezettek alapján tényként kell kezelni, hogy gyakorlatilag II.r. vádlottnak a személy 2.-hez címzett válasz mondatába lőtt bele I.r. vádlott, azaz az első lövés pillanatában személy 2., személy 3. és II.r. vádlott valamennyien az irodában voltak, mi több, az sem kizárható, hogy   személy 3. és II.r. vádlott  akár a belső helyiségben is tartózkodhattak.  

A bíróság a tárgyaláson rendkívül részletesen és hosszasan - egy napig - hallgatta meg a hangtechnikai szakértőt, aki elöljáróban leszögezte, hogy szakmai és elvi okai vannak annak, hogy soha nem dolgozik másolatból, ezért amikor lehetőség van rá, mindig az eredeti hanganyagot vizsgálja, mert csak azért tud felelősséget vállalni. Nyomban hozzátette, hogy a nyomozó hatóság által kimásolt és hozzá eljuttatott, valamint az általa a diktafonból kimentett hangfájl egy és ugyanaz volt, semmilyen különbséget nem talált köztük. A hangfelvételt a sértett a diktafon fixen beépített belső memóriájára rögzítette. A vizsgálat tárgyát képező felvétel mellett a hangmérnök számos egyéb felvételt is talált a hangrögzítőn, amelyek nem képezték a vád tárgyát, de összehasonlítás alapjául szolgáltak neki, amelyből azt lehetett megállapítani, hogy azok paraméterei és fájlformátumai is megfeleltek a bűncselekményt rögzítő felvétel formátumainak, tehát kétség sem férhet hozzá, hogy valamennyi felvételt ugyanazzal a diktafonnal rögzítették.

Már ekkor tisztázódott, hogy a nyomozás során elvégzett szakértői vizsgálatok nem terjedtek ki a felvétel eredetiségének vizsgálatára, mert az egészen más irányú, más jellegű vizsgálatokat igényel. A szakértő jelezte, hogy egy felvétel legkisebb manipulálása - az ő technikai felkészültségével és műszaki hátterével, mely világszínvonalú és Magyarországon egyedülálló - is biztosan kimutatható. Ugyanakkor ennek fordítottja nem feltétlenül igaz, azaz ha ilyet nem sikerül kimutatni, az büntetőjogi bizonyossággal nem jelenti azt, hogy a felvétel manipulálatlan. A hangmérnök elméleti síkon felvázolt néhány mondatban egy professzionális hangmanipulációt, amihez hozzátette, hogy problémák akkor is maradnak, mert tökéletesen nem megoldható a hangsúlyok pontos elhelyezése,  a beszélgetés és a beszédstílus hibátlan összevágása, mert ezekben az esetekben már a beszéd szegmentális paramétereit is figyelembe kell venni, ami nem egyszerű hétköznapi feladat.

A tárgyaláson e körben a vádlottak és védők részéről elhangzottakra figyelemre a bíróság  elrendelte a felvétel úgynevezett eredetiség vizsgálatát is, amelyről a későbbiekben még természetesen részletesen szó lesz. 

A tárgyaláson elöljáróban tisztázódott az is, hogy a felvétel érthetőségét tovább javítani, a hallható hangokat még inkább tisztázni, finomítani már nem lehet, mert ma a hazánkban  rendelkezésre álló, világszínvonalú technikai eszközökkel a maximumot hozta ki belőle szakértő 2.

Felhívta a bíróság figyelmét arra a problémára, hogy maga a diktafon is mozgott, ami nagyban megnehezítette a távolságok hangtechnikai szakértői meghatározását, amihez további problémaként társult az akusztika, amely nyitott ajtók mellett nem könnyítette meg a szakértő feladatát. Miután személy 3. mozdulatlanul feküdt - azaz a diktafon helye standardizálódott - már könnyebb volt a viszonyítás, így azt jól meg lehetett állapítani, hogy a mikrofonhoz képest a törések, zajok, beszélgetések, egyéb hangok már távolabb, más helyiségben, kint az előtérben, illetve a folyosón történtek.       

Ettől függetlenül azt azonban mindenképpen meg lehetett határozni szakértői bizonyossággal, hogy melyek azok a mondatok amelyek közelebbről vagy távolabbról, illetve egy és ugyanazon kisebb helyiségből vagy egy másik nagyobb teremből hangzottak el. 

Az is tisztázódott - szigorúan hangmérnöki, technikai megközelítésben -, hogy semmi nem utalt arra a felvételen, hogy a négy személyen kívül bárki más jelen lett volna.

A tárgyaláson a bíróság igen sokszor végighallgatta a felvételt és egyes részletekre számtalanszor visszatért a szakértő jelenlétében, hogy azoknak minél pontosabb értelmezést adjon. 

A hangfelvételen több neuralgikus, kevésbé vagy egyáltalán nem érthető, a vádlottak és védők által vitatott mondat részlet volt. 

Az első lövés előzményeit illetően a szakértő ismét aláhúzta, hogy az olyan körülmények között dördült el, amelyre senki nem számított. Kiemelte, hogy a fegyver elsülésekor II.r. vádlott és személy 2. párbeszédet folytattak és a II.r. vádlott éppen a lövésre hagyja abba a mondandóját, egészen pontosan félbeszakítja azt. 

Nagy jelentőséget tulajdonított a II.r. terhelt és védője annak, hogy az első lövés pillanatában hol tartózkodott II.r. vádlott, mert védekezésének lényege szerint ebben az időpontban már a lépcsőnél volt, de legalábbis az irodák előtti folyosón. 

Ezt a védekezését a szakértő cáfolta, amikor kifejtette, hogy az első lövés eldördülése előtti pillanatokban nem tapasztalható semmiféle akusztikai változás. Ez azt jelenti, hogy az utolsó egy-két másodpercben a beszélgető felek viszonya egymáshoz képest ugyanaz volt. 

Fontosnak tartotta kihangsúlyozni, hogy az akusztikai viszonyokat a személyek egymáshoz képest elfoglalt helyzetéből kell megítélni, hiszen személy 3. ruházatában volt elrejtve a diktafon. Ez azt jelenti, ha az egyik vagy másik fél eltávolodik a másik személytől, akkor az az akusztikumban megjelenik, ha viszont együtt mozognak - és az egymáshoz mért távolságuk eközben nem változik -, akkor ez a mozgás a hangzásban értelemszerűen nem jelenik meg.     

Konkrét kérdésre válaszolva szakértő 2. határozottan kijelentette, hogy a lövés pillanatában II.r. vádlott helyzete nem változott személy 3.-hoz képest. Az pedig fel sem vetődött, hogy személy 3. - akinek a ruházatában volt elrejtve a diktafon - együtt mozgott volna a folyosóra II.r. vádlottal.  

Korábban már utalt rá a bíróság -  a hangfelvételen is hallható, továbbá maguk a vádlottak is nyilatkoztak erre vonatkozóan -, hogy az iskola bejárati ajtaja zárva volt, a terhelteknek pedig nem volt kulcsuk hozzá, mert a zárcserére a téli szünetben, az iskolából történő távozásuk után került sor. 

Ha mindezt összevetjük II.r. vádlott védekezésével, hogy ő már elindult hazafelé és éppen kilépett az irodából, amikor az első lövés eldördült, akkor kézenfekvő a kérdés, hogyan ment volna ki az épületből, ha a bejárati ajtó zárva volt, őt nem kísérte le senki a földszintre, hiszen személy 3. - aki ajtót nyitott a vádlottaknak az érkezésükkor,   majd ismét kulcsra zárta azt - ekkor az igazgatói iroda belső helyiségében tartózkodott.       

II.r. vádlott tehát nem tudta volna elhagyni az épületet, egyebekben nem köszönt el személy 2.-től és mástól sem, illetve a sértett sem mondta neki, hogy végeztek.   

Pusztán a hangfelvétel alapján is bizonyossággal megállapítható, hogy nem elfogadható II.r. vádlottnak az az állítása, mely szerint életét féltve menekült a helyszínről, de nem tudott kimenni a bezárt bejárati ajtón. Semmilyen futásra, menekülésre utaló zaj nem hallható a felvételen. Ha történt volna ilyen, azt rögzítette volna a diktafon, mert minden  akusztikus eseményt - ide most nem értve az emberi párbeszédeket - meglehetősen jó minőségben örökített meg.   

A következő probléma személy 3. meglövését követő kulcskereséssel kapcsolatban  merült fel, amikor a felvétel 13 perc 16 másodpercénél I.r. vádlott felszólítja II.r. vádlottat, hogy „személy 3. kulcsát vedd el..." Ezt körülbelül 15 másodperc keresés - feltehetőleg bútorzaj - követi, majd a felvétel 13 perc 31 másodpercénél érkezik a szakértő által  II.r. vádlottnak tulajdonított válasz, hogy „Itt a kulcs."              

A II.r. terhelt és védője az eljárás során mindvégig következetesen hangoztatták - először rögtön azután, hogy a nyomozás során a felvételt megismertették velük -, hogy ezt a mondatot nem II.r. vádlott mondta.  

A szakértő a tárgyaláson kifejtette, hogy a hangazonosításhoz nagyjából 80-100 magánhangzóra van szükség, itt azonban három volt összesen. Mindazonáltal a felvétel körülményeiből, a szövegösszefüggésből és a felvételen elhangzó egész beszélgetés szakértői szempontból történő vizsgálata alapján szakértő 2. úgy foglalt állást, hogy ez a mondat a II.r. terhelttől hangzott el. Állásfoglalását azzal támasztotta alá, hogy a beszélgetésben többször elhangzanak „itt a..." kezdetű mondatok II.r. vádlottól, amelyeket összehasonlított a vitatott kijelentéssel és beszédstílus, szövegösszefüggés, hanghordozás alapján arra a következtetésre jutott, hogy azt a II.r. vádlott mondta. A bíróság előtt is kiemelte, hogy ebben a kérdésben a bizonytalanság jelentős, de ha a két terhelt közül választani kell, hogy kitől hangzott el az „Itt a kulcs" mondat, akkor ő mindenképpen II.r. vádlottat jelölné meg, mert az összehasonlításai alapján az időszerkezeti paraméterek valamennyi „itt a ..." kezdetű mondatban megegyeznek,  amelyekről egyértelműen megállapítható, hogy a II.r. terhelttől hangzottak el. Ehhez képest nincs időszerkezeti különbség a vitatott mondatban sem. Ettől függetlenül a szakértő hozzátette, hogy ez mégsem jelent teljes bizonyosságot, mert akár véletlen is lehet, így tökéletesen nem tudja kizárni, hogy a mondatot I.r. vádlott mondta.     
  
A felvétel 13. perc 54. másodpercénél hallatszik az ötödik lövés, majd négy másodperccel később I.r. vádlott megjegyzése, mely szerint „Baszd meg kézen lőttem magam."  II.r. vádlott ezt a „Baszd meg" válasszal veszi tudomásul, amellyel kapcsolatban a szakértő megjegyezte, hogy ez távolabbról hangzik el, a válaszoló kint van az előtérben.      

A bíróság előtt szakértő 2. kifejtette, hogy az ötödik lövésnek - az előző négyhez képest - más az akusztikuma, ezért nagy valószínűséggel ez a lövés már nem az irodában történt.  

A felvétel 14 perc 01 másodpercénél I.r. vádlott felszólítja II.r. vádlottat, hogy nyissa ki az ajtót. A szakértő az alapszakvéleményében ehhez azt a megjegyzést fűzte, hogy már az I.r. vádlott is az előtérben van. A tárgyaláson ezzel kapcsolatban megerősítette, hogy itt már lényegesen könnyebb volt a szakértő helyzete, mert az akusztikum alapján egyértelműen állást lehetett foglalni a tekintetben, hogy e mondatoknak egyrészt nagyobb a zengése, másrészt távolabbról hallatszanak, ezért mindkét jellemző arra utal, hogy nem abban a helyiségben beszélnek a vádlottak, ahol a diktafon működik. E helyzet hangmérnöki értékelését  az is könnyebbé tette, hogy ekkor már személy 3.  és vele együtt a diktafon nem változtatta a helyét, ezért a távolságok megítélése jelentősen egyszerűbbé vált.       

I.r. vádlott azon felszólítására, hogy nyissa ki az ajtót, II.r. vádlott a felvételen messziről, de mégis jól hallhatóan úgy reagál, hogy „Nem tudom, nem tudom I.r. vádlott". A szakértő ehhez a mondathoz zárójelben azt a megjegyzést fűzte, hogy ezt a II.r. vádlott végig pánikban, szinte sírva mondta.

A hangtechnikai szakértőnek ezt - az egyébként kompetenciájába nem tartozó, feladatát meghaladó -  megállapítását a végletekig kihasználva II.r. vádlott és védője a tárgyalás során mindvégig túlhangsúlyozták és számtalan esetben kiemelték, hogy ez a megállapítás is azt igazolja, hogy a II.r. vádlott életveszélyben volt, félt I.r. vádlottól, ezért kényszer és fenyegetés hatása alatt állva cselekedett, amiért büntetőjogi felelősségre nem vonható.        

A bíróság előtt maga szakértő 2. is úgy értékelte, hogy a fenti zárójeles megállapítása nem hangszakértői kompetencia, amely már a véleménye megfogalmazásakor is felvetődött benne, mert kijelentette, hogy gondolkodott rajta, hogy ezt bele írja-e a véleményébe. 

Végül azért döntött így, mert ilyet lehet hallani a felvételen. 

A szakértőnek ezt a megállapítását - nevezetesen, hogy II.r. vádlott pánikban, szinte sírva közölte társával, hogy nem tudja kinyitni az ajtót - maga a bíróság is osztotta, mert az a felvételen egyértelműen hallható és értékelhető.    

A kérdés azonban az, hogy mi a valóságos oka ennek a pánikba esett, sírós hangnak. 

A bíróság megítélése szerint ennek eldöntése nem hangtechnikai szakértői feladat, sőt  az egyáltalán nem tartozik semmilyen szakterülethez tartozó szakértő kompetenciájába, hanem a hallottak alapján, a szövegösszefüggés figyelembe vételével, ennek értékelése kizárólag a bíróság feladata a mérlegelési jogkörében.    

II.r. vádlott védekezése e körben az volt, hogy hiába utasította őt I.r. vádlott az ajtó kinyitására, felszólításának nem tett eleget. A II.r. vádlott e kijelentése már önmagában is önellentmondásos, figyelemmel arra, hogy éppen ő hangsúlyozta az eljárás során mindvégig, hogy halálfélelemben volt és az életét féltette a fegyverrel fenyegetőző I.r. vádlottól.   

Ehhez képest a felvételen nem hallasztik semmiféle fenyegetés I.r. vádlott részéről II.r. vádlott irányába, de ha mégis történt ilyen, akkor viszont érthetetlen, hogy ebben a kiszolgáltatott helyzetében - halálfélelmében - a II.r. vádlott egyáltalán honnan vette a bátorságot, hogy ne teljesítse I.r. vádlott utasítását.   

A hangfelvétel mindezek ellenkezőjéről tanúskodik, mert az I.r. vádlott felszólítására II.r. vádlott, aki a diktafontól ekkor messzebb - a szervert tartalmazó iroda ajtajánál - van, teljes bizonyossággal próbálkozik a nyílászáró kinyitásával, azonban e próbálkozásai sikertelenek.

Fontos körülmény ebben a helyzetben, hogy mindez már azt követően történik, hogy a vádlottak megszerezték a sértettek kulcsait, így arra számítottak, hogy akadálytalanul  bejutnak II.r. vádlott lezárt irodájába és minden további nélkül hozzáférnek a szerverhez. 

Emlékezetes az is, hogy a terheltek mindketten tudták, hogy eltávolításukat, illetve távozásukat követően az iskolában valamennyi zárat lecserélték, hiszen I.r. vádlott szekrényét felnyitották, majd ismét lezárták. 

A rögzített beszélgetés korábbi részében arról is szó esik a sértettek és a vádlottak között, hogy az egyik irodát - ahol I.r. vádlott számítógépét és egyéb személyes tárgyait elzárva tartották -  még személy 2. és személy 3. sem tudja kinyitni, mert nincs náluk a kulcs (I./III./1.357. oldal - 10. track).   
              
A bíróság megítélése szerint - amelyet egyébként a tárgyaláson a pszichológus szakértő is   megerősített - a rögzített beszélgetésben elhangzottak alapján szóba sem kerülhet II.r. vádlott bármiféle fenyegetettsége vagy félelme. Az adott helyzetben lefolytatott beszélgetés, a szituációhoz tökéletesen illeszkedő terhelti magatartások, a párbeszédek tartalma, a vádlottak egymás mondataira adott válasza és az egész szövegösszefüggés ismertében az állapítható meg, hogy a II.r. vádlott mindössze egy dologtól félt, attól, hogy ha nem tudják megszerezni a felvételeket tartalmazó számítógépet, akkor mindketten lebuknak.

Elöljáróban rámutat a bíróság, hogy a pszichológus szakértő a tárgyaláson úgy fogalmazott, hogy az aktuális helyzetből a fegyveres I.r. vádlott „kiengedte" II.r. vádlottt, amikor arra szólította fel, hogy „tűnjön el". 

Ehhez képest éppen ellentétes a rettegő II.r. vádlott magatartása, nem él a I.r. vádlott által felkínált soha vissza nem térő lehetőséggel, ahelyett, hogy elhagyná az iskolát, mindenáron tovább erőlteti a számítógép megszerzését. 

Egyebekben a vádlottak között nem fegyveres fenyegető- és megfenyegetett, irányító- és irányított, utasítást adó- és a parancsokat végrehajtó, alá- és fölé rendelti kapcsolat, hanem együttműködő, azonosan cselekvő, egy célért tevékenykedő, legalább mellérendeltségi  viszony állapítható meg a párbeszédek alapján.  

Vitatott volt a felvétel 16. percében -  II.r. vádlott részéről - elhangzó „...az ajtót törni..." mondat töredék elejéről, illetve végéről hiányzó részletek érthetősége. 

A hangszakértő a nyomozás során adott kiegészítő véleményében már kitért rá, hogy a mondat vége talán a „hülye vagy", esetleg a „hülye fasz" kifejezés, de ennek pontosabb megállapítása szakértői szempontból nem lehetséges, mindenesetre hangalak alapján    ilyen szubjektív következtetésekre lehet jutni. 

A bíróság e kérdésben úgy foglalt állást, lényegében tökéletesen mindegy, hogy II.r. vádlott akár az egyik, akár a másik szófordulatot használta, mert nem ez a lényeg. Akármelyik kifejezést használta is, az inkább megrovó, szemrehányó, kissé lenéző volt és a legkevésbé sem az hallható ki belőle, hogy a II.r. vádlott fél a társától.  Az életét féltő személy a fegyveres fenyegetőt rendszerint nem illeti ilyen szavakkal és szemrehányást sem tesz neki a magatartása miatt. 

Mindebből újfent az látható, hogy II.r. vádlott a konkrét szituációban egyáltalán nem félt I.r. vádlottól.  

A szóban forgó mondat elejét illetően szintén kétségesek voltak az elhangzottak. 

A bíróság a rendkívül sokszori meghallgatást követően leginkább a „miért kellett az ajtót törni", illetve „miért kellett az ajtót betörni" mondatot vélte kihallani szubjektív megítélés alapján.    

A tárgyaláson a valóságban ténylegesen elhangzottakhoz nem került közelebb a bíróság, mert szakértő 2. úgy fogalmazott, hogy feltétlenül lehet akár a fenti olvasata is a felvételen hallható részletnek, de szigorúan hangtechnikai szakértői szempontból ezt megállapítani nem lehetséges (76. számú tjkv. 273-295. oldalai). 

A II.r. vádlott védője - a felvétel megvágására, manipulálására utalva - jelezte, hogy furcsának tartja személy 2. beszélgetésbe bekapcsolódásának a körülményeit, mert a felvételen nem hallatszik olyan, hogy köszönne a vádlottaknak, vagy azok neki, hanem minden átmenet nélkül azt mondja, hogy most rendezzék le a dolgokat (I./III./1.349. oldal - 4. track első mondata).  

A szakértő ezzel kapcsolatban kifejtette, hogy a személy 2. részéről minden előzmény nélkül elhangzó „...most rendezzük le..." mondat töredéket valóban nem előzi meg köszönés, azonban akusztikailag kétséget kizáróan megállapítható, hogy a kijelentésben valamiféle megközelítés van, azaz a sértett ekkor érkezett a diktafon közelébe vagy fordítva, a hangrögzítő közelített személy 2.-hez, aki ekkor kapcsolódott be a beszélgetésbe.     

Kérdésre válaszolva kifejtette a szakértő, hogy az egész felvételen nem hallható az a tipikus fémes kattanás, amely bármi mással összetéveszthetetlen, azaz nem tapasztalta a fegyver csőre töltését. 

Ennek két lehetséges magyarázatát jelölte meg, egyrészt azt, hogy ilyen nem történt a diktafon közelében, másrészt lehet, hogy történt, de ha például ezt egy szatyor alján tette meg az elkövető, akkor nagy valószínűséggel ugyancsak nem hallható. 

Bizonyítást vett fel a bíróság mindkét vádlott tartózkodási helyét illetően, a felvétel 13 perc 16. másodpercétől a 13 perc 33. másodpercéig. Ez az az időszak, miután az I.r. vádlott tüdőn lőtte személy 3.-t és a terheltek lázas kulcskeresésbe kezdenek (14.  track). 

A szakértő e vonatkozásban kifejtette, hogy a kulcs keresése, illetve a kulcscsomó dobására utaló erős fémes hang mindenképpen arra enged következtetni, hogy ez az irodában történt és még csak arról sem lehet szó, hogy bentről valaki a folyosóra dobta ki a kulcsot, amely megállapítást az is tovább erősít, hogy a kulcscsomó egy fa felületre - esetleg egy asztal lapjára - esik. 

Mindebből viszont az következik, hogy  II.r. vádlott is az irodahelyiségben volt. 

Ezzel kapcsolatban a szakértő jelezte, hogy a kulcs körüli vádlotti párbeszédek, illetve mondatok - függetlenül attól, hogy az „itt a kulcs" kifejezést melyik terhelt mondta - nem kiabálva hangzottak el, még csak nem is hangosan, hanem normális beszélgetési hangerővel. 

A bíróság ezzel összefüggésben arra a következtetésre jutott, hogy a terheltek mindketten az irodában voltak, viszonylag közel az immár rögzített helyzetben lévő diktafonhoz.

A bíróság felolvasással a bizonyítási eljárás anyagává tette a Nemzetbiztonsági Szakszolgálat Szakértői Intézetének hangtechnikai szakértői véleményét, amelyet szakértő 3. jegyzett. 

A Fővárosi Főügyészség NF.373/2009. szám alatt, az ügyészi eljárásban készült iratának 39-47. oldalain fellelhető szakvélemény az „Itt a kulcs" mondat problémakörében úgy foglalt állást, hogy míg a „személy 3. kulcsát vedd el.", a „Hallod?", és a „Vedd ki a gépet." hangsorok valószínűleg azonos személytől származnak, míg az „Itt a kulcs." hangsort kiejtő személy valószínűleg nem azonos a másik három mondatot kiejtő személlyel. 

Ezek a megállapítások lényegüket tekintve egybehangzóak voltak a szakértő 2. által tett kijelentésekkel, amelyek abba az irányba mozdították el a bíróságot, hogy az „Itt a kulcs" mondat  II.r. terheltnek tulajdonítható.       

I.r. vádlott észrevételére - mely szerint, ha a szakértő nem tudja eldönteni, hogy a két vádlott közül egy-egy mondatot melyik terhelt mondott, akkor lehet-e, hogy az egy ötödik személy részéről hangzott el - a szakértő úgy reagált, hogy kizárólag hangtechnikai megközelítésben elméletileg lehetséges, de akkor figyelmen kívül hagytunk minden egyéb körülményt (76. számú tjkv. 295-355. oldalai). 

A vádlottaknak és a védőiknek a hangfelvétel esetleges manipulálására vonatkozó megjegyzéseire, valamint arra figyelemmel, hogy az e tárgykörben meghallgatott tanúk           nyilatkozatai után sem lehetett percre pontosan követni a diktafon útját, a bíróság helyt adott az újabb bizonyítási indítványoknak és kiegészítő igazságügyi hangtechnikai szakértői vélemény elkészítését rendelte el. 

Ez alkalommal a szakértőnek már kizárólag az volt a feladata, hogy azt vizsgálja, hogy az eredeti felvételen tetten érhető-e bármilyen vágás, változtatás, beavatkozás.  

A bírósági iratok között 106. számon fellelhető kiegészítői szakértői véleményében szakértő 2. részletesen leírta a hangfelvételek manipulálásának lehetséges módozatait, mely hagyományos értelemben az analóg hangszalag vágásával, vagy a magnetofon ki-be kapcsolgatásával, illetve a XXI. század technikájának megfelelően számítógépes hangeditor rendszer segítségével, digitális úton történhet.      

Jelen esetben vizsgálatainak eredményét úgy foglalta össze, hogy a felek párbeszéde, a szófordulatok logikusan, életszerűen következnek, egymásra beszélnek, a hangsúlyok, szupraszegmentális összetevők, reagálások mindvégig természetesek. 

A felvétel mélyvizsgálatának eredményei szerint a spektrális viszonyok megtartottak, természetesek, a hullámforma analízis mindvégig és folyamatosan kiegyenlített státuszú.  

Összefoglalóan semmi nem utalt arra, hogy a felvétel manipulált státuszú lenne, manipulációs nyom nem található.   

A bíróság által a kirendelő végzésében feltett kérdésre válaszolva részletezte, ha a felvétel mégis manipulált, akkor a beavatkozást szakmailag maximálisan elő- és felkészült, professzionalista végezte. Elvi szinten megjegyezte, hogy az esetleges hamisítás elvégzésére mindössze néhány óra állhatott rendelkezésre, mert a 2009. év január hó 8. napján reggel már elkészült a másolat. A felvétel editálását markánsan megnehezíti az a tény, hogy a diktafon memóriája megtelt, azaz a manipulált felvételnek pontosan ki kell töltenie a helyszínen készült felvétel memória területét, az sem hosszabb, sem rövidebb nem lehet. Továbbá a felvétel manipulálást végző hangtechnikai szakembernek egyben  komoly informatikai ismeretekkel is rendelkeznie kell, aki a diktafont mélyrehatóan ismeri. 

Mindent egybevetve hangtechnikai szakértőként - kizárólag elvi szinten - nem tudta kizárni a felvétel néhány óra alatt történő manipulálását, azonban a fentebb vázolt összefüggések ismeretében úgy nyilatkozott, hogy ennek valószínűsége rendkívül csekély, gyakorlatilag nulla.   

A bíróság felolvasással tette a bizonyítási eljárás anyagává a kiegészítő szakértői véleményt (139. számú tjkv. 37. oldal, utolsó előtti bekezdés), amelyre  I.r. vádlott úgy reagált, hogy az alapján nem lehet megállapítani teljes bizonyossággal, hogy nem manipulálták a felvételt.

II.r. terhelt informatikai oldalról közelítette meg a kérdést és azt hangsúlyozta, hogy a diktafont számítógéppel összekötve megoldható úgy a vágás, hogy utána nyomtalanul vissza lehessen azt tölteni a készülékre (139. számú tjkv. 40. oldal).          

A bíróság álláspontja szerint szükségtelen volt további hangszakértői vizsgálatok elvégzése, vagy informatikus bevonása az eljárásba, mert a vádlottak minden esetben -  legtöbbször minden valóságos ténybeli alapot nélkülözően - támadták a szakértői véleményeket, mely alól nem volt kivétel a hangmérnök szakvéleménye sem.    

Ezzel szemben a bíróságot tökéletesen meggyőzte szakértő 2. négy szakértői véleménye, valamint az általa a tárgyaláson előadottak. Elfogulatlanul rámutatott, hogy tökéletes bizonyosság e téren nincs, azonban a felvétel editálásának valószínűsége annyira minimális, hogy azzal ténylegesen számolni szükségtelen. A szakértői bizonyítás minden részlete azt támasztotta alá és arról győzte meg a bíróságot, hogy a felvétel hamisítása egyértelműen kizárható, így az azon hallható történéseket a bíróság valósnak fogadta el.
      
Végezetül ismét felvetődik a megválaszolatlanul maradt alapkérdés, hogy vajon ki, mikor, hol, milyen körülmények között és miért hamisította volna meg a felvétel egyes részleteit, amikor a nyomozó hatóság tagjai enyhe túlzással azt sem tudták, hogy ki az a I.r. vádlott és II.r. vádlott. 

A bíróság álláspontja szerint nem volt olyan személy vagy szervezet, akinek érdekében állt volna a hangfelvétel meghamisítása, csak azért, hogy két ártatlan embert elítéljenek. Egyebekben nem is érthetők a hangfelvétel manipulálására vonatkozó terhelti felvetések, hiszen a vádlottak nem is a cselekmény lényegére vonatkozóan említették meg a hamisítást, hanem olyan részletek tekintetében, amelyek az ügy megítélése szempontjából  döntő jelentőséggel nem bírtak.

Ilyen körülmények között még kevésbé érthetőek az e tárgykörben kifejtett vádlotti védekezések, hiszen a terheltek főszabályként maguk sem kérdőjelezték meg, hogy a helyszínen jelen voltak és a diktafon által rögzített eseményeknek valamilyen módon részesei voltak. 

Csak utalás szintjén említi meg a bíróság, hogy I.r. vádlott egyik védekezése az volt, hogy saját szavai csak egy szerepjátékot valósítottak meg az ismeretlen támadó jelenlétében. II.r. vádlott pedig arra hivatkozott, hogy az eseményeknek elszenvedője volt, valójában majdnem áldozat lett, rossz időben volt rossz helyen. 

Bármelyik védekezést is vesszük alapul, az alapkérdés úgy merül fel, hogy egyáltalán miért kellett ezeket a védekezéseket előterjeszteni, ha a kiindulási pont az, hogy a hangfelvétel editált. Ezekre a kérdésekre a bíróság a több mint egy évig folyó tárgyalási szakban egyszer sem kapott választ.  

A felvétel immár nem hangtechnikai szakértői, hanem tartalmi szempontok alapján történő vizsgálata során számos egyéb megállapítás is tehető:

Az egyszerű kívülálló hallgató részéről felmerülő legkézenfekvőbb - semmilyen szakértő  bevonását nem igénylő - vizsgálati szempont a beszélgetés tartalmi elemzése. Ennek elvégzése speciális ismeretanyagot nem igényel, hiszen bárki el tudja dönteni, hogy mit hall a felvételen, amennyiben ismeri a magyar nyelvet, tisztában van a szövegösszefüggéssel, az adott szituációval, a beszélgetésben részt vevő személyek szerepével és helyzetével, továbbá minimális nyelvtani tudással rendelkezik.       
  
Mindössze néhány példa ezek illusztrálására: 

1. track: A vádlottak iskolába érkezése, ahová személy 3. engedi be őket:

A terheltek részéről a legkisebb csodálkozás sincs, hogy személy 3. fogadja őket, hanem éppen ellenkezőleg, magától értetődően köszöntik őt és fel sem merül a találkozásuk pillanatában, hogy ez a sértett mit keres az iskolában. Nem lepődnek meg, nem visszakoznak, az eltervezett cselekményüktől nem állnak el. Ennek egy magyarázata van, az, hogy számoltak személy 3. jelenlétével, de legalábbis emiatt nem halasztották el az ölési cselekmény végrehajtását (I./III./1.345. oldal).    

A hangfelvételből kitűnik, hogy  I.r. vádlottnak a bűncselekmény elkövetésének napján már nem voltak kulcsai az iskolához, oda személy 3. engedte be őt is. Tanú 19. tanúvallomása megerősítette ezt a tényt, aki arról nyilatkozott, hogy a téli szünetben - a terheltek iskolából való távozását követően - valamennyi zárat lecserélték.      

Nyomozati vallomásában II.r. vádlott kezdetben azt állította, hogy csak véletlenül találkoztak a 2009. év január hó 7-én este I.r. vádlottal az iskola előtt. Ez az állítása nem lehet igaz, mert az I.r. vádlott kulcsok nélkül nem tudott volna bejutni az épületbe, továbbá a II.r. vádlott - személy 2. találkozóról szóló előzetes információ hiányában értelme sem lett volna, hogy az iskolához menjen ...-i lakásáról … helységbe autózva. 

Később a II.r. vádlott úgy változtatta meg a vallomását, hogy az I.r. terhelt valószínűleg az ő közlése alapján érkezett a helyszínre, jóllehet ő nem hívta.

A fentiek szerint tehát I.r. vádlott tudta, hogy II.r. vádlott az iskolába megy. Akkor felvetődik a kérdés, hogy miért erre az időpontra tervezte az emberölést és azt miért a II.r. vádlott jelenlétében hajtotta végre, miért fenyegette őt fegyverrel és miért kényszerítette őt a bizonyíték eltüntetésére. 

Az ölési cselekményt ténylegesen végrehajtó I.r. vádlott tehát valamiért olyan helyszínt és időpontot választott, ahol és amikor  II.r. terhelt is jelen volt. 
A két vádlott e körben egybehangzó vallomása szerint II.r. vádlott éppen távozóban volt,  kilépett az irodából, amikor megtörtént személy 2. lelövése. Ha a terheltek állítása igaz lenne, akkor I.r. vádlottnak csak rövid időt kellett volna várnia, hogy az ölési cselekményét szemtanú nélkül hajtsa végre. Ez azonban mégsem így történt.
 
Tényként rögzíthető, hogy I.r. vádlott II.r. vádlott jelenlétében hajtotta végre a kettős emberölést, úgy, hogy a hangfelvétel a II.r. vádlott védekezését semmiben nem támasztja alá. Azon nem hallható a fegyverrel fenyegetőző gyilkos és az életét féltő szemtanú párbeszéde. Ellenben egyértelműen megállapítható, hogy II.r. vádlottnak sem döbbenete, sem rémülete, sem ijedtsége, sem tiltakozása, sem könyörgése, sem menekülése nem hallható. Ugyanakkor I.r. vádlott eltűrte, hogy II.r. vádlott leszidja őt, csúnyán beszéljen vele a kézlövése és az iroda ajtó berúgása miatt, majd együtt távoztak az iskolából. 

Mindezek alapján a bíróság azt állapította meg, hogy az elkövetők egyikének sem volt meglepetés a másik jelenléte és az adott helyzetben tanúsított magatartása, cselekvése.      

10-11. trackek:  I.r. vádlott iskolából történő távozásának körülményeit illetően:

Az I.r. terhelt furcsának tartja, hogy nem akarnak vele foglalkozni és a számítógépét oda adni, amelyre személy 2. úgy reagál, hogy az is furcsa, ahogy I.r. vádlott távozott az iskolából. Ez a mozzanat megjelenik a 11. track utolsó harmadában is, amikor az intézményvezető szemrehányást tesz az I.r. vádlottnak, úgy ment el, hogy egy szót sem szólt. I.r. vádlott válasza tökéletesen illik abba a képbe, amelyet a  tanári kar tagjai napi tapasztalataik alapján leírtak a két terhelt viszonyáról. E szerint: „Én az iskola igazgatójával mentem el". személy 2. a 11. track legvégén a válaszában azt mondta I.r. vádlottnak, hogy az igazgató gondja az a II.r. vádlott baja és ő (I.r. vádlott) mégis elment. 

11-12. trackek: I.r. vádlott és személy 2. január 6-ai találkozójára vonatkozóan, illetve a bűncselekmény elkövetésének időpontjában az I.r. terhelt váratlan megjelenését illetően: 

A 11. track utolsó harmadában személy 2. szóvá teszi I.r. vádlottnak, amióta  önkényesen elhagyta az iskolát, összesen kétszer látta, tegnap (január 6-án) és ma (január 7-én).     

A január 6-ai találkozóra több tanú (tanú 17., tanú 19.) vallomása szerint azt követően került sor, hogy véget ért a tanú 15. - személy 2. - II.r. vádlott megbeszélés az iskolában. Ekkor az épület közelében, az utcán találkozott a sértett és az I.r. vádlott.  

Mindebből megállapítható, hogy a megbeszélés idején az iskola környékén tartózkodott I.r. vádlott is, jóllehet, oda nem volt hivatalos, senki nem hívta őt, különös tekintettel arra, hogy azt sem tudták, mi van vele, mert engedély nélkül hagyta el a szolgálati helyét. A híváslistákból egyértelmű, hogy ez alkalommal is II.r. vádlott mobiltelefonos értesítése alapján ment a helyszínre. 

A január 7-ei találkozójukra vonatkozóan teljesen egyértelmű személy 2. kijelentése, amelyből félreérthetetlenül kiderül, hogy ezen a napon szintén nem számoltak I.r. vádlott  iskolai megjelenésével.           

A 12. track végén személy 2. I.r. vádlottnak címezve azt mondja, hogy: „Gyere holnap! Miért, megbeszéltük? Azt se tudtam, hogy jössz most." 

A tanúvallomásokkal és a híváslistákkal összevetve egy következtetés vonható le, az, hogy I.r. vádlott II.r. vádlott értesítése alapján, a sértettek számára váratlanul érkezett a helyszínre.

10. és 12. track: A szervert tartalmazó iroda kinyitására vonatkozóan: 

A beszélgetés jelentős részén végigvonul az a probléma, hogy a terheltek különböző tárgyait - számítógépeit és egyéb holmijait - hová zárták el a sértettek. Különböző irodákról esik szó, miközben már hosszabb ideje az emeleten tartózkodnak. A vádlottak       - különösen II.r. vádlott - visszatérően azt erőltetik, hogy nyissák ki „az irodát'". A rendelkezésre álló adatokból és a helyszínrajzból (I./II./563. oldal), nem utolsó sorban pedig a beszélgetés tartalmából megállapítható, hogy az emeleten ekkor egy zárt iroda volt, az amelyik II.r. vádlott igazgatói irodája volt és ahol a felvételeket rögzítő szervert tárolták. A terheltek mindenáron ennek az emeleti irodának a kinyitására törekedtek, azonban azt a sértettek elutasították, mondván, hogy nincs hozzá kulcsuk.

A későbbi események sajnálatos módon mindezt igazolták, mert hiába szerezték meg a vádlottak a kulcscsomót, mégsem tudták az irodaajtót kinyitni, azt  I.r. vádlott  rúgta be. Ha mindez így igaz, akkor tényszerűen rögzíthető, hogy a vádlottak céltudatosan,  tervszerűen, jelentős erőfeszítéseket téve igyekeztek a sértettekkel kinyittatni az irodát, még pedig abból az okból, hogy a nem sokkal később végrehajtandó bűncselekményüket rögzítő felvételekhez akadálytalanul és probléma mentesen hozzájussanak. 

14. track: Arra vonatkozóan, hogy a személy 3.-tól megszerzett kulccsal a vádlottak kizárólag a felvételeket rögzítő számítógépet akarták megszerezni és e tekintetben tökéletesen együttműködtek:
        
A személy 3.-t ért első lövést követően I.r. vádlott „a gép" kivételére szólítja fel II.r. vádlottat, melynek az I.r. terhelt megpróbál eleget tenni, de akadályba ütközik, mert egyik kulcs sem nyitja az ajtót. Ekkor - és kizárólag ezért - esik pánikba a II.r. vádlott, akiben felmerül a lebukás gondolata, így kétségbe esve többször is közli társával, hogy nem tudja kinyitni az ajtót. A vádlottak - minden további magyarázat nélkül - mindketten tudják, hogy melyik gépről van szó, amely néhány másodperc múlva a kívülálló hallgató számára is értelmet kap, mert a II.r. terhelt pontosítja a beszélgetés tárgyát, amikor kétségbe esetten közli, hogy: „De a gépen ott van a felvétel!". I.r. vádlott kétszer is nyomatékosan  felszólítja II.r. vádlottat, hogy tűnjön el a helyszínről, azonban a II.r. terhelt ragaszkodik a számítógép megszerzéséhez. 

A hangmérnök II.r. vádlottnak e helyen egy töredékes mondatot tulajdonított, amely úgy szól, hogy „De a számítógép...". E vonatkozásban sem tett kategorikus szakértői megállapítást szakértő 2., azonban a bíróság szubjektív meggyőződése szerint a teljes mondat kihallás alapján legnagyobb valószínűséggel úgy szól, hogy „De a számítógép felvett mindent!"        

E fél mondat tartalmának döntő jelentősége nincsen, mert a bíróság meggyőződése szerint a hiteles felvétel egyéb jól érthető - és senki által kétségbe nem vont - részei más bizonyítékokkal egybevetve meggyőzően alátámasztják a terheltek bűnösségét. Ezért további indokolást nem igényel II.r. vádlott későbbi magatartása, amellyel a perdöntő bizonyítékot eltüntette és a nyomozó hatóságot félrevezette.

Ugyanebben a trackben - személy 3. lelövését követően - a I.r. vádlottnak tulajdonított hang mondja azt a mondatot, mely szerint „személy 3. kulcsát vedd el..."  Ez a fordulat már önmagában is kérdésessé teszi az ismeretlen elkövető verzióját, hiszen a bizalmas megnevezés egyértelműen utal az elkövető és a sértett ismeretségéről, korábbi jó viszonyára.  
Az orvosszakértői vélemények: 

Jelentős szerephez jutottak a bizonyítási eljárásban az orvosszakértői vélemények,   különösen akkor, amikor a bíróság az orvosszakértőket más szakterületekhez tartozó kollégáikkal párhuzamosan hallgatta meg az ölési cselekmény egyes fontos részleteinek tisztázása érdekében. 

Itt elsősorban azokat a kérdéseket vizsgálta a bíróság, hogy:

- milyen távolságból szenvedték el a sértettek a rájuk leadott lövéseket, 
- I.r. vádlott elkövető, illetve a sértettek milyen pozíciót foglaltak el a lövések leadásakor az irodában, 
- továbbá egymáshoz képest milyen volt az I.r. vádlott és a két sértett (test)helyzete,
- mi volt a lövések sorrendje, kiemelt figyelemmel a személy 3.-t ért sérülésekre.
    
A következőkben a bíróság a sértettek sérüléseit, valamint a szakértői vélemények alapján a bíróság ezzel kapcsolatos ténymegállapításait egyesével, sértettenként, külön-külön mutatja be.  

személy 2.-re vonatkozóan: 

A sértett halálát elsődlegesen megállapító vizsgálatra a 2009. év január hó 8. napján 00 óra körüli időben került sor még a bűncselekmény helyszínén. 

A rendőrorvosi vélemény rögzítette személy 2. sérüléseit, majd elsődleges véleményként úgy foglalt állást, hogy a sértett halála nagy valószínűséggel a szemle megkezdése előtt mintegy négy-hat órával megelőzően, idegenkezű, maroklőfegyverből      közvetlen közelről leadott fejlövés következtében kialakult agyroncsolódás miatt állhatott be (I./I./319-323. oldalai).  

Az elsődleges rendőrorvosi halottszemle kezdő időpontját összevetve a vizsgáló orvos által megjelölt halál időpontjával, könnyen kiszámolható, hogy személy 2. halálát a 2009. év január hó 7. napjának 18 és 20 óra közötti időpontjára tette szakértő 4..

Látható tehát, hogy a halál időpontjának megállapítása már elsődleges megközelítésben is helyes volt, hiszen a rendelkezésre álló számos egyéb bizonyíték alapján azt lehetett megállapítani, hogy személy 2. halála az őt ért lövést követően nyomban bekövetkezett, ez pedig a hangfelvétel 13. percének elején, tehát a tényleges idő szerint nagyjából 18 óra 27, illetve 18 óra 28 perc körüli időben következett be.
 
A halottszemlére a 2009. év január hó 8. napján reggel 6 óra 50 perces kezdettel került sor, melynek során a halál tényét és körülményeit vizsgáló orvosszakértők rögzítették, hogy külsérelmi nyomként a 185 centiméter hosszúságú holttest arcának bal oldalán, a szemzugtól oldalirányban 3 centiméterre elhelyezkedő - a talpsíktól 173 centiméterre lévő - egy köralakú, nagyjából 11 milliméter átmérőjű bőrfolytonosság megszakadást észleltek.       Ez alatt bevérzést és a koponyacsont törését találták. A bal agykéreg külső állományában fémes színű anyagmaradványt leltek fel, majd rekonstruálták a lőcsatornát.  

Megállapították, hogy néhai halála erőszakos úton, idegenkezű lövés okozta sérülés és vérzéses shock következtében, keringési és légzési elégtelenség miatt állt be.  

A lövedék a halántékcsont elülső részén fúródott be, majd a sziklacsont csúcsán visszacsapódva visszafordult a halántékcsont irányába, ahol megakadt. A fenti mechanizmussal a lőcsatorna egy „V" alakú utat képzett. A lövés bal oldalról, közvetlen közelről, néhány centiméter távolságból érte a sértettet (I./I./307-311. oldalai, valamint a 345-377. oldalakon található 6., illetve 12-35. számú fényképfelvételek).        

A vér - és vizelet alkohol vizsgálati jegyzőkönyvben foglaltak alapján a bíróság megállapította, hogy a boncolás során mindkét testnedvből kevesebb mint 0,200 ezrelék etilalkohol koncentrációt mutattak ki, azaz személy 2. a halálakor nem volt ittas (I./I./379.). 

A végleges orvosszakértői vélemény mindenben megegyezett a boncolás során megállapított tényekkel (I./I./387.).     

A toxikológiai vizsgálat eredménye negatív volt, azaz személy 2. szervezetéből organikus mérgező anyagok nem voltak kimutathatók (I./I./389.).

A nyomozó hatóság által kirendelt szakértő 5. igazságügyi orvosszakértő a boncolást végző orvosok - szakértő 6. és szakértő 7. - csaknem valamennyi megállapításával  egyezően foglalt állást. 

Eszerint a sértett halálának oka a koponyán áthatoló jellegű lövési sérülés által okozott agyroncsolás, azaz agybénulás volt. A lövés bemeneti nyílása az arc bal oldalán, a járomív vetületének megfelelő helyen, a fülkagyló előtt volt, de típusos kimeneti nyílás a holttesten nem volt. Ebből az a következtetés vonható le, hogy a lövés a fej bal oldalát balról jobbra, felülről kismértékben lefelé, ugyanakkor elölről hátrafelé irányulóan érte, majd amikor a lövedék a járomívet és a halántékcsont függőleges lemezét átütötte, egyrészt gurulatot kapott, másrészt azonban köpenydarabok szakadtak le róla és ezek hozták létre a bal külső  hallójárat nyílása előtti atípusos - csillag alakú - kimeneti nyílást.

A lövedék testének ezután megmaradt nagyobb tömegű része az eredeti lőiránynak megfelelően haladt tovább, roncsolta az agyalapot és a bal sziklacsont területét, mely által elvesztette az energiáját és megrekedt a koponyaűrön belül. 

Szakértő 5. véleménye szerint a lövés bemeneti nyílás jellegzetességei alapján a testfelülettel közvetlenül érintkező csőtorkolatú fegyverrel történt lövés elszenvedése igazolható. A lövés egyenes álló testhelyzetet alapul véve balról jobbra, kismértékben elölről hátra és felülről elfelé irányult.

Összefoglalóan: a sértett halálát a koponyát ért lövési sérülés okozta, amely agyroncsolást idézett elő. személy 2. halálának bekövetkezésében természetes okú megbetegedés, mérgezés, alkoholos befolyásoltság nem játszott szerepet.      

A holttesten védekezésre, dulakodásra utaló külsérelmi nyomok nem voltak.

Az elkövető jobb kezességét alapul véve a lövés pillanatában a sértett és az elkövető megközelítőleg egymással szemben, álló testhelyzetben helyezkedhettek el. 

Az agysérülés olyan súlyos volt, hogy a sértett halála a lövés elszenvedését követően néhány percen belül bekövetkezett és az azonnali orvosi beavatkozás sem menthette volna meg az életét (I./I./1.821-1.851. oldalai).  

Már a nyomozó hatóság egyesített igazságügyi orvos- és fegyverszakértői vélemény  elkészítését rendelte el, annak a lehető legpontosabb megállapítása érdekében, hogy I.r. vádlott és személy 2. egyrészt hol helyezkedtek el az irodában, másrészt egymáshoz képest milyen helyzetben voltak a sértettet ért halálos kimenetelű lövés pillanatában. 

A szakértő 8. igazságügyi orvosszakértő és szakértő 9. igazságügyi fegyverszakértő által jegyzett egyesített vélemény (I./IV./1.727-1.773. oldalai) valamennyi korábbi - a konkrét kérdések megválaszolása szempontjából releváns - szakértői vélemény ténymegállapításait figyelembe vette.  Így értékelte a boncjegyzőkönyv adatait, a korábbi fegyverszakértői vélemény megállapításait, a szakértő 5. által adott orvosszakértői véleményt és nem utolsó sorban szakértő 2. hangmérnök szakvéleményeit. 

Mindezek alapján - a helyszíni szemlén készült fényképfelvételek, a szemle jegyzőkönyv és  a helyszínvázlat áttanulmányozását követően - azt a megállapítást tették, hogy  külső iroda bejárati ajtaja mellett, az ablak alatt a földtől 55 centiméter magasságig, továbbá a bejárati ajtó jobb oldali ajtófélfájától 45 centiméter távolságig, valamint az ablakot takaró függönyön a földtől számított 150 centiméter magasságig terjedő véres szennyeződések a személy 2. koponyáját bal oldalról ért lövési sérülés következményeként keletkeztek.

A sértettnek a lőtt sérülés elszenvedésének pillanatában elfoglalt testhelyzetét illetően úgy nyilatkoztak, hogy személy 2. legvalószínűbben a külső irodahelyiségben található íróasztal bejárati ajtó felőli sarkánál állhatott, akként, hogy testének síkja az asztal hossztengelyével csaknem megegyezett.

Személy 2. álló testhelyzetét igazolják az ablakot takaró függönyön 150 centiméter magasságban észlelt vérnyomok is (I./II./607. oldal - 72. számú fénykép). Ugyanezt támasztják alá a két helyiség közötti átjáró ajtó környezetében az ajtótól 60 centiméter távolságig, illetve a földtől 70 centiméter magasságig a falon észlelt elkent vérnyomok, illetve freccsent vérszennyeződések (I./II./605-609. oldalak - 68- 71., illetve 73-74. számú fotók), amelyek bizonyossággal határos módon személy 2. testének lövést követő zuhanásakor keletkezhettek. 

A sértett lövéskori tartózkodási helyét alátámasztja a helyszíni szemlén készült 70. számú  fényképfelvétel is (I./II./606. oldal), amelyen jól láthatók a lábfejek elhelyezkedése. Ebből a jobb lábfej helyzete az ami külön kiemelést érdemel, amely a szakértők véleménye szerint  a lövés után alig mozdulhatott el. 

Végezetül kifejtették, hogy a vérfreccsenéses, illetve cseppenéses nyomok elhelyezkedése alapján a lövést leadó személy személy 2.-től balra, a bejárati ajtó és a ruhafogas közötti területen, a sértettől hozzávetőlegesen 60-70 centiméter távolságban helyezkedhetett el.             

Az elkövető és személy 2. sértett egymáshoz viszonyított - a lövés leadásakor elfoglalt  - pozícióját illetően két szélsőséges helyzetet vettek alapul, amelyek között mindössze annyi különbség volt, hogy az egyik esetben az elkövető kinyújtott karját feltételezték, míg a másik esetben ennek ellenkezőjét. A végeredmény szempontjából a két verzió között érdemi különbség nem volt, mert az határozottan állították, hogy a pisztolyt elsütő személynek az irodában, a bejárati ajtó előtt kellett állnia, 60-70 centiméternél nem távolabb a sértett bal halántékától (I./IV./1.767. oldal - méretarányos, helyszínrajzos modell).

A tárgyaláson a boncolást végző, valamint a sértett halálának okára és körülményeire szakvéleményt adó orvosok egyike, szakértő 6. - a fegyverszakértőtől függetlenül - kifejtette, hogy személy 2.-t egy igen nagy roncsolást végző lövedékkel lőtték meg, amely a csonton történő áthaladásakor deformálódik, részek válnak le róla és darabokban haladnak tovább. Megerősítette a szakértő 5. által tett megállapítást abban a vonatkozásban, hogy a lövedék gurulatot kapott, a sziklacsontot érve „V" alakban visszafordult és a darabok a bal hallójáratnál hagyták el a testet, így ilyen értelemben ez nevezhető kimeneti nyílásnak. Ugyanakkor a lövedék legnagyobb része deformálódott alakban a koponyaűrön belül maradt, amit a boncolás során megtaláltak.
 
A sértettre leadott lövés távolságát szakértő 6. is közelinek minősítette, amit azzal indokolt, hogy közeli lövés esetén a lövedékkel együtt lőporgázok is a koponya üregébe kerülnek, amelyek a zárt térben feszítő hatást fejtenek ki és csak tovább fokozzák a lövedék által keltett amúgy sem kis erejű lövéshullámot, így létrehozva a koponyatörést.  Kiemelte, hogy a lőporgázok csak meghatározott távolságig terjednek a fegyver csövétől. Jelen esetben a holttesten másodlagos lőtényezők nyomait fedezték fel, amely nem rászorított fegyvercsövet, de mindenképpen meglehetősen közeli lövést feltételez. Ezt támasztotta alá az is, hogy a bemeneti nyílás közelében olyan beékelődött lőporszemcséket találtak, amelyek még nem égtek el, de elérték a bőr felszínét. Ilyen nyomok távoli lövés esetében nincsenek. Másfelől a rászorított pisztoly csőre az úgynevezett lebélyegzési nyom a jellemző, illetve ebben az esetben a bőrön csillag alakú repedések jellemzők a bemeneti nyílásnál, ilyen azonban személy 2. holttestén nem volt. Ezért tehát a lövés mindenképpen közeli, de - orvosszakértőileg egyértelműen kizárhatóan - nem rászorított volt. 

Végül is úgy foglalt állást, hogy a lövést az elkövető néhány, de legfeljebb azonban nagyjából 30 centiméter távolságból adhatta le.

Személy 2. az eszméletét azonnal elvesztette, mozgásképtelenné vált, sérült a hídnyúltvelő területe is, amely életfontosságú központ a légzéskeringés szempontjából. Ilyen sérülés mellett az életben maradás esélye minimális, a túlélés legfeljebb néhány perc (76. számú jkv. 357-361. oldalai).     

személy 3.-ra vonatkozóan:

A halottszemlére a 2009. év január hó 8. napján 01 óra 50 perckor került sor a bűncselekmény helyszínén. A ruhában lévő holtesten ekkor külsérelmi nyomként kizárólag  a fejlövést állapították meg, a halál okaként pedig az agyroncsolódást tüntették fel. A bűnügyi orvos ez esetben is a 2009. év január hó 7. napjának 18 és 20 órája közötti időpontra tette a halál időpontját (I./I./407-409. oldal).      

A boncolás során már észlelték a tüdőlövést is és a szakértők véleményükben leírták,  hogy a fejet ért lövés bemeneti nyílása a jobb fülkagyló előtt, a talpsíktól 163 centiméter magasságban volt, környezetében lőporszemcse beékelődéssel. A lőcsatorna a koponyán jobbról-balra irányult, kissé alulról-felfelé haladt, a lövedék a bal oldali falcsontnál visszaperdült és bal oldalon az agyállományába a fali lebeny domborulatán csapódott be ismét. Kimenti nyílás nem volt, a lövedék darabjait a koponyán belül megtalálták.       

A bal lapockatájékot ért lövés bementi nyílása a talpsíktól 146 centiméterre helyezkedett el, míg a lőcsatorna balról, hátulról-fentről előrefelé haladt, mintegy 18-20 centiméter hosszan. Áthatolt a lapockacsonton, előre haladt a II-III. bordaközbe, valamint a tüdőállományába 7 centiméter hosszúságban roncsolta a tüdőt, végül elől a szegycsont  mellett az I-II. bordaköz magasságában állt meg a bőr mögött. 

A sérülések alapján a szakértők arra a következtetésre jutottak, hogy az első lövés közelről, hátulról érte a sértettet, majd a földre kerülését követően a második lövés közelről érte a fejét. Az elsőként elszenvedett tüdőlövés után nem feltétlenül vesztette el az eszméletét, de védekezésre képtelen állapotba került.           

A halál közvetlen okaként a kétrendbeli lövési sérülés okozta agyroncsolódást, koponyatörést, valamint tüdőroncsolódást, illetve a mellkasi vérvesztés következtében kialakult heveny idegrázkódtatást jelölték meg. 

A holttesten védekezésre utaló elváltozást nem észleltek, a sértett egészséges szervezetű egyén volt, halála beálltában kizárólag a lövések következtében kialakult belső sérülések,    az agy és tüdőroncsolódás játszott szerepet. 

A sérülések elszenvedésekor személy 3. sértett nem állt alkoholos befolyásoltság alatt (I./I./413-425. oldalai - boncolási jegyzőkönyv és szakvélemény, illetve 427. oldal - vér és vizelet alkohol vizsgálati jegyzőkönyv).     

A toxikológiai vizsgálatok is negatív eredményt produkáltak (I./I./495-497. oldalai). 

A bizonyítékok között elfekszik szakértő 5. igazságügyi orvosszakértő véleménye személy 3. sérüléseire vonatkozóan.

Ennek ténymegállapításai lényegét illetően mindenben megegyeznek a boncolást végző szakértők nyilatkozataival. A sértettet egy tüdő és egy fejlövés érte, melyek közül a halálos  eredményt döntően a koponyát ért lövési sérülés váltotta ki, de az eredmény bekövetkezésében rész oki szerepet játszott a tüdőlövés is, amely jelentős - mintegy 1500 ml - térfogatú mellűri vérvesztéssel járt. 

A lövések sorrendiségét illetően is egyezően nyilatkozott a boncolást végző orvosokkal. A törzset ért lövést a fegyver csőhosszát meghaladó, míg a fejlövést azt meg nem haladó távolságból leadottnak minősítette. Az elsőnél a közvetlen közeli, míg a másodiknál a testfelületre rászorított csőrtorkolatú fegyverrel történt lövés oki szerepét kizárta.

A hangfelvétel ismeretében kiemelte, hogy a fejlövést tizenegy perccel  túlélte személy 3. (I./IV./1.781-1.819. oldalai).  

A bíróság előtt szakértő 6. igazságügyi orvosszakértő elmondta, hogy a boncolás időpontjában értelemszerűen nem állt rendelkezésükre a bűncselekményről készült hangfelvétel, annak létezéséről nem is tudtak, így természetesen a személy 3.-t ért lövési sérülések sorrendiségét a rendelkezésükre álló egyéb körülmények, ismeretanyag alapján valószínűsítették.       

Megállapításaik szerint időrendben először a tüdőlövés érte a sértettet, majd másodikként szenvedte el a fejlövést. Ezt a sorrendiséget a koponya jobb halántékán lévő sérülés jellegéből következtették, mert annak olyan volt az elhelyezkedése és a lőcsatorna iránya, ami inkább azt valószínűsítette, hogy ez a lövés már fekvő testhelyzetben érte személy 3.t. 

Megerősítette azt a szakértő 5. által tett megállapítást, hogy önmagában a tüdősérülés nem feltétlenül járt volna halálos eredménnyel és a lövések távolságara vonatkozó megállapításokat illetően is egyetértett kollégájával (76. számú tjkv. 361-364. oldalai).

A szakértői vélemények felolvasását követően a bíróság sort kerített az orvosszakértők párhuzamos meghallgatására is, amelynek során még egyértelműbbé vált, hogy véleményeik között érdemi különbség egyáltalán nincs. Ez a megállapítás a személy 3.-t ért lövések sorrendiségére is vonatkozik. 

A bíróság a szakértők jelenlétében megpróbálta tisztázni, hogy az időrendi sorrendben a második, a harmadik és a negyedik lövések közül - amelyeket szakértő 2. hangmérnök B, C és D betűkkel jelölt és amelyek közül egy az ablakfélfába fúródott, kettő pedig személy 3.-t érte -, melyik és hol érte a sértettet, illetve melyik volt az, amelyik nem talált.         

A kérdés megválaszolása azért is okozott komoly problémát, mert a korábban említettek szerint a második és harmadik lövést alig fél másodperc választotta el egymástól, így már önmagában is probléma volt annak megállapítása, hogy e kettő közül melyik találta el személy 3.-t, hiszen a sértett a felvétel tanúsíága szerint jól hallhatóan feljajdult.  

A probléma másik része az volt, hogy - bár az előző kettőhöz képest később következett be a harmadik lövés, amely teljes bizonyossággal eltalálta a sértettet - a harmadik lövést követően egy rendkívül éles, sípoló hang volt hallható a felvételen, amelyre önerejéből nem tudott magyarázatot adni a bíróság.

A felvétel meghallgatását követően szakértő 6. és szakértő 5. fenntartották     a korábbi egyező véleményüket, azaz mindketten egyetértettek abban, hogy a személy 3. által elszenvedett két sérülés közül időrendi sorrendben először a tüdőlövés keletkezett, majd később jött létre a fejlövés.     

Szakértő 5. ezt azzal is alátámasztotta, ha a fejlövés történt volna először és személy 3. teste úgy zuhant el, ahogy az a helyszíni szemlén készült fényképfelvételeken látható (I./II./621-623. oldalai, 92-95. számú fotók), akkor igen csak bonyolult és nyakatekert módon lehetett volna őt hátulról tüdőn lőni, illetve létrehozni a holttestén ténylegesen megállapított irányú lőcsatornát. 

Ügyészi kérdésre szakértő 6. egyértelműen kizárta, hogy a B és C jelű - egymást követően fél másodperces különbséggel eldördült - lövések egyike a sértett tüdejét, a másik pedig a fejét találta el. Ezt azzal indokolta, hogy az ebben az értelemben vett második lövés után még egy erős feljajdulás hallható, amely egy fejlövést követően meglehetősen valószínűtlen. Ebből viszont egyértelmű következtetést vont arra, hogy a B és C jelű lövések közül az egyik bizonyosan nem találta el személy 3.-t, azt azonban nem tudta megmondani, hogy melyik tévesztett célt. 
A személy 3.-t ért második - D jelű és fejsérülést okozó - lövést követő éles sípoló hang, valamint az egyéb jól hallható közeli zörejek beazonosítására tett kísérletek nem vezettek eredményre. Jóllehet az orvosszakértők elvileg nem zárták ki annak lehetőségét sem, hogy az éles sípoló hang akár a  tüdő,  akár a koponya sérüléséből származó hanghatás volt, de a maguk részéről ezt igen csekély valószínűségűnek tartották, azzal, hogy praxisukban még ilyen hangot nem hallottak. 

Végkövetkeztetésként arra az álláspontra helyezkedtek, amelyet egyébként korábban - tőlük függetlenül - a hangtechnikai szakértő is elfoglalt, hogy feltehetőleg „műtermék" a hallható hang, azaz igen nagy valószínűséggel nem emberi sérülésből eredő hang. 
Szakértő 2. e kérdésben ugyanígy nyilatkozott, aki ugyan a beazonosíthatatlan hang emberi eredetét nem tudta kizárni, mégis inkább valamiféle bútor tologatásnak vagy egyéb tárgyak hangjának minősítette a hallottakat (76. számú tjkv. 290. oldal, utolsó bekezdés).  

Összefoglalva tehát a szakértők mindkét sértett vonatkozásában egyezően nyilatkoztak a sérülések helyét, a keletkezés módját, illetve haláluk okát illetően is. Mindössze abban volt  eltérés kezdetben szakértő 6. és szakértő 5. között, hogy a személy 2.-re leadott lövést az előbbi közvetlen közeli, míg az utóbbi rászorított fegyverrel elkövetnek minősítette, azonban a tárgyaláson szakértő 5. a szakvéleménye lelet részét áttanulmányozva csatlakozott a kollégája által elmondottakhoz.

A fentiek szerint a bíróság a szakértői vélemények között feszülő korábbi minimális ellentétet feloldotta. 

Néhány szóban foglalkozni kell a I.r. vádlott által elszenvedett lövési sérüléssel is:   

A rendelkezésre álló hangfelvétel alapján nem vitatható, hogy az I.r. vádlott önmagának okozta a sérülést, hiszen azt meglehetősen egykedvűen a „Baszd meg kézen lőttem magam" kijelentéssel tudatta társával. 

Az I.r. vádlott sérüléseire vonatkozóan szakértő 5. adott szakértői véleményt a nyomozás során (I./IV./1.857-1.875. oldalai).  

Ennek alapján a bíróság megállapította, hogy a terhelt bal kezének tenyérnyi felszínén keletkezett roncsolt szélű bemeneti nyílással rendelkező sérülés lőcsatornája az alkarban haladt a csukló felől a könyök irányába, anélkül, hogy nagyobb ér-, vagy idegképletet sértett volna. A lövedéknek kimeneti nyílása nem volt, az a lőcsatorna végében megrekedt.            

E kérdésben leginkább a sérülés keletkezési mechanizmusa tarthat számot érdeklődésre. 

A szakértő véleményében mellőzte a kategorikus állásfoglalást, mert a rendelkezésére álló vizsgálati lelet nem tartalmazott elegendő adatot ahhoz, hogy megnyugtatóan nyilatkozni tudjon az önkezűség és / vagy idegenkezűség kérdésében, ezért ezt a problémát nyitva hagyta.   

A tárgyalási szakban írásban előterjesztett véleményét fenntartotta, ezért az önkezűség és/vagy idegenkezűség kérdésében - legalábbis orvosszakértői szempontból - nem jutott a bíróság közelebb a megoldáshoz. A szakértő kiemelte, hogy a lövedék a sérült alkarral párhuzamosan haladt és óriási szerencséje volt a vádlottnak, hogy ezen az anatómiai helyen nem szenvedett komolyabb ér- vagy idegképlet sérülést (76. számú tjkv. 414-417. oldalai).        

A bíróság I.r. vádlott sérülésének keletkezési mechanizmusára újabb orvosszakértőt rendelt ki, szakértő 10. személyében, aki a bíróság iratok 147. száma alatt fellelhető véleményében valamennyi korábbi adatot számba vette és értékelte. Ennek ellenére úgy nyilatkozott, hogy - több okra visszavezethetően, de elsősorban a klinikusok hiányos leírásaira figyelemmel - tudományosan megalapozott válasz nem adható az önkezűség és/vagy idegenkezűség kérdésében. Mindössze annak kijelentésére  szorítkozott - figyelmen kívül hagyva immár a természettudományos megalapozottság követelményét -, hogy szakértői tapasztalatai alapján az idegenkezű keletkezési mód valószínűségét kisebbnek értékelte. 

A bíróság az eddig bemutatottak szerint önmagában az orvosszakértői vélemények alapján nem tudta eldönteni az I.r. vádlott sérülésének keletkezési módját, azonban a hangfelvétel erre vonatkozóan eligazítást adott számára, mert a diktafon által rögzítettek szerint I.r. vádlott  kissé meglepetten, ugyanakkor tényszerűen jelentette ki, hogy kézen lőtte magát. Ez a mozzanat kizárólag a véletlen műve volt, mert a helyszíni szemléről készült jegyzőkönyvben megállapították, hogy a hüvelykivető nyílásban egy keresztbe fordult töltény elakadt (I./II./529. oldal). Ezzel összefüggésben  a fegyver szakértők mindketten  megállapították, hogy a bűnjelfegyver biztonsági berendezései hibásak, biztosításra a fegyver elsül, esetleg csőre töltéskor is bekövetkezhet a véletlen elsülés (I./IV./1.701. oldal, illetve 145. alszámú bírósági irat - szakértő 11. szakértői véleményének 7. pontja). 

Ilyen tényekre figyelemmel a bíróság kétséget kizáróan azt állapította meg, hogy I.r. vádlott a sérülését saját magának, önkezűleg okozta, ugyanabból a fegyverből, amellyel korábban a sértettek életét kioltotta. 

Fegyverszakértői vélemények, illetve az egyesített fegyver- és orvosszakértői véleményt  előterjesztő szakértők tárgyalási meghallgatása:  

A bizonyítási eljárás során jelentős hangsúlyt kapott a bűncselekmény elkövetéséhez eszközül használt fegyver azonosítása, mert a nyomozás legelején a helyszínen elsőként megjelenő és az elsődleges biztosítási intézkedéseket végző, illetve eljárási cselekményeket végrehajtó kerületi rendőrök első ránézés alapján PA-63 típusú pisztolyként írták le jelentéseikben a corpus delictit. A fegyver ilyen fajta „azonosítása" mindössze addig tartott, amíg az dokumentálható módon a fegyverszakértőhöz került, aki  ezt követően vizsgálatai során már pontosan megállapította a pisztoly típusát.    

Amint arról a bíróság már a tanúvallomások között tanú 10. és tanú 11. nyilatkozatainál részletesen szót ejtett, a kerületi rendőröknek a pisztolyra vonatkozó ténybeli tévedése kezdetben elindított egy olyan folyamatot, melynek eredményeként több közokiratban helytelenül jelölték meg a fegyver típusát.

Annak ellenére, hogy már a nyomozás során eljáró fegyverszakértő minden kétséget kizáróan azonosította az elkövetés eszközét, a korábbi hatósági tévedést II.r. vádlott és védője még a tárgyalási szakban is mindvégig támadták, és az eljárásban betöltött pozíciójuknál fogva természetszerűleg igyekeztek kihasználni és a maguk javára fordítani az általuk még ekkor is bizonytalannak minősített fegyver eredetét. Ilyen irányú védekezésükhöz csatlakozott I.r. vádlott és védője is.

A fegyverszakértői véleményeket támadó védekezési stratégia ugyanazon a sémán alapult, mint a hangfelvétel eredetiségének kétségbe vonása. 

Döntően tényekre alapozva vont le olyan következtetéseket a II.r. vádlott védője, amelyek szinte kivétel nélkül cáfolatot nyertek. Szükséges hangsúlyozni, hogy a bíróság az elkövetés eszközével kapcsolatos bizonyítás során is valamennyi olyan védői indítványnak helyt adott, amelyek megítélése szerint sem a per elhúzását, hanem annak előbbre vitelét, ennélfogva a történeti tényállás lehető legpontosabb felderítését, végső soron pedig a vádlottak cselekményeinek helyes büntetőjogi minősítését szolgáltak. 

Ennek érdekében a tárgyalásra megidézte és részletesen meghallgatta a nyomozás során véleményt adó fegyverszakértőt, párhuzamosan hallgatta ki szakértő 9-t a vele egyesített véleményt előterjesztő szakértő 8. igazságügyi orvosszakértővel, védői indítványra a bírósági eljárásban újabb szakértői vélemény elkészítésére hívta fel szakértő 11-t, őt később a tárgyaláson is meghallgatta, majd elrendelte a pisztoly  haemogenetikai vizsgálatát is.   

A felsorolt bizonyítási eljárások az alap fegyverszakértői véleményhez képest semmilyen lényeges újdonsággal nem szolgáltak. 

II.r. vádlott és védője ez alkalommal is a bűnjelként lefoglalt pisztoly szakértőhöz vezető útjának tisztázatlanságát, a fegyver - bűncselekmény elkövetése utáni és ismeretlen személyek általi - szétszerelését, illetve egyes alkatrészeinek kicserélését és más pisztoly alkatrészeivel történő pótlását, javítását tették kritika tárgyává. Lényegét tekintve ez esetben is azt állították, hogy a bizonyítékot valaki, vagy valakik meghamisították,  manipulálták.

Ezzel szemben a bíróság kizárólag a tényekre szorítkozva mutatja be az elkövetés eszközével kapcsolatos valamennyi történést:

Az első rendőri jelentés, amely a pisztoly típusát tévesen tartalmazza,  a nyomozati iratok I. kötetének 223-229. lapszámai alatt lelhető fel, a 2009. év január hó 7. napjáról. Amint az a közokiratból kiderül, a jelentést készítő rendőrök többek között meghallgatták a helyszínre elsőként érkező  rendőr törzsőrmestert, majd ennek alapján rögzítették, hogy a helyszínen egy PA-63 típusú fegyvert találtak. 

E vonatkozásban a bíróság nem ismétli meg, csak utal a tanú 10. és tanú 11. tanúk által elmondottakra (jelen ítélet 66. oldala), mely szerint az adott helyzetben első, felületes ránézés alapján PA-63 típusú pisztolyként azonosították a fegyvert, miközben hangsúlyozták, hogy tüzetesebben nem vizsgálták meg, nem nyúltak hozzá, egyébként pedig egyikük sem fegyverszakértő.

Szintén szó esett már - éppen az imént megjelölt  tanú 10. kapcsán - az általa készített helyszínbiztosítási jelentésről, amelyben szó szerint az szerepel, hogy „... az iroda sarkánál a földön lévő feltehetően PA-63 típusú lőfegyver, aminek a hüvelykivető nyílásán keresztbe van akadva egy darab töltényhüvely." (I./I./261. oldal).              
     
A tanú bizonytalansága a fegyver típusát illetően már ekkor is tetten érhető és kézzel fogható, hiszen úgy fogalmaz, hogy „feltehetően", tehát szó nincs arról, hogy egyértelműen azonosítani tudná a pisztoly típusát.

A senki által kétségbe nem vont helyszíni szemlére - szintén volt már róla szó - 19 óra 45 perces kezdettel került sor, a bűncselekmény helyszínét pedig hozzávetőleges pontossággal  18 óra 31 perckor hagyták el a vádlottak, mert I.r. vádlott telefonjáról ezt követően az első hívás 18 óra 37 perckor ment ki. Ha mindehhez hozzávesszük, hogy a kerületi rendőrök a küldéstől számított néhány percen belül a helyszínen voltak, akkor a feltételezett bizonyíték hamisítóknak (a később bemutatandó ütőszeg hegesztés, illetve  csőcsere) összesen hat perc állt rendelkezésükre mindezt elvégezni, hiszen a rendőri jelentés az I/261. oldalon azt is tartalmazza, hogy tanú 10-ék 18 óra 43 perckor már az iskolánál voltak. Máshonnan az is tudható, hogy először tanú 10. és járőr társa mentek be az épületbe és fedezték fel a pisztolyt, illetve a holttesteket, majd ezt követően szóltak az épület előtt tartózkodó mentősöknek, akik éppen I.r. vádlottat részesítették elsősegélyben. 

Ezekből logikai úton az a következtetés vonható le, hogy hat perc alatt kellett mindezt véghez vinni, úgy, hogy az épületben ezalatt az idő alatt nem járt senki, azt pedig még a védelem sem feltételezte, hogy ilyen rövid idő alatt a bűnjel hamisítást a kerületi rendőrök eszközölték. 

Így nem marad hátra más, mint azt feltételezni - ha történt bűnjel hamisítás -, hogy az csak a pisztoly lefoglalása és a szakértőhöz való eljuttatása közötti időben történhetett.        

A fegyver, a lőszerek és a hüvelyek lefoglalására vonatkozóan megint csak tényszerű, objektív adatok állnak rendelkezésre, mert a szemléről készült jegyzőkönyv tartalmazza azok feltalálását, bűnjelként történő sorszámozását és lefoglalását is (I./II/./545-547. oldalai, 13-15., illetve 18-20. sorszámok alatt). 

A pisztoly eredetét és egyedi beazonosíthatóságát illetően e helyütt egyelőre elegendő utalni a fegyverről a helyszíni szemle alkalmával készült 59-62. sorszámú fényképfelvételekre (I./II./598-599. oldalai), arról pedig majd a fegyverszakértői véleménynél lesz szó, hogy a pisztoly egyes alkatrészei a bűncselekmény elkövetésekor is ugyanazok voltak, mint a vizsgálat időpontjában.

Az eddig kifejtettektől teljesen függetlenül ugyanaz az alapkérdés merül fel a fegyverrel kapcsolatban is, mint korábban a hangfelvétel esetében, hogy kinek és milyen okból állt érdekében az esetleges bizonyíték hamisítás. A bíróság természetesen erre a kérdésre nem kapott választ ez esetben sem. 

A pisztoly típusára és szakértőhöz történő eljuttatására vonatkozóan a bíróság meghallgatta tanúként az ügy előadóját, tanú 52-t is, aki mindössze azt tudta elmondani, hogy a ... kerületi járőrök találkoztak először a fegyverrel, ránéztek és leírták a jelentésükben, hogy az egy PA-63-as. Emlékezete szerint szétszerelt állapotban adta át  a fegyverszakértőnek a pisztolyt, amely azt jelentette, hogy összesen két darabban volt, mert csak a szán nem volt rajta. Arra nem emlékezett, hogy véres volt-e a fegyver, de úgy nyilatkozott, ha szemmel láthatóan az lett volna, akkor az bizonyára megmaradt volna benne (139. számú tjkv. 2-12. oldalai).

A II.r. vádlott és védője indítványának eleget téve tanúként vonta be a bíróság az eljárásba tanú 53. rendőrszázadost, aki a jegyzőkönyv tanúsága szerint a szemlebizottság vezetője volt. 

Vallomásában előadta, hogy a helyszíni szemlén talált tárgyak lefoglalásáról a bizottság vezetője dönt, miután konzultált a szaknyomozókkal. Felidézte, hogy hosszú szemléről volt szó és száz felett volt azoknak a tételeknek a száma, amelyeket lefoglaltak. Arra is a valóságnak megfelelően emlékezett, hogy a lefoglalásról szóló határozatot jegyzőkönyvbe írták.

A fegyver vonatkozásában kifejtette, hogy azt a BRFK Bűnügyi Technikai Osztályára vitték.  Arra is emlékezett, hogy az iskola folyosóján, az emeleten, a földön találták meg a pisztolyt, melynek a szánja beakadt. A védő kérdésére kifejtette, hogy a helyszíni szemléről készült jegyzőkönyv 13. oldalán szereplő „szétszerelt állapotban" kifejezés, mindössze arra utal, hogy a tárat eltávolították belőle (173. számú tjkv. 30-39. oldalai).  
          
A nyomozati iratok között fellelhető a szakértő 9. által jegyzett és igen aprólékosan kidolgozott, minden részletre kiterjedő igazságügyi fegyverszakértői vélemény.

A szakértő a 2009. év március hó 6. napján saját kezűleg vette át a kirendelő végzést és a bűnjeleket, ez kétségtelenül megállapítható a nyomozati iratok IV. kötetének 1.667. oldaláról. 

A vélemény vizsgálati része már kétséget sem hagy a felől, hogy a lefoglalt pisztoly egy 9 mm Browning Short kaliberű, VV 4495 gyártási számú, AP-9 típusú öntöltő félautomata pisztoly, amely magyar FÉG gyártmányú és 1983-ban készült.  
  
A szakértő megjegyezte, hogy az részlegesen szétszerelt állapotban kapta meg vizsgálatra, ugyanakkor a tokszerkezet és a szán számozása megegyezett, a gyári beütések e vonatkozásban egyértelműek.

A vizsgálat során a szakértő megállapította, hogy a fegyvert korábban hatástalanították,     oly módon, hogy az ütőszeget levágták, azaz a pisztolyt ilyen módon lövésre alkalmatlanná tették. Később megtörtént a fegyver „visszaélesítése", amelyet úgy hajtottak végre, hogy a levágott ütőszeget kipótolták, azaz ráforrasztottak egy darabot, a csövet pedig eredeti gyári csőre cserélték.

A próbalövések során szakértő 9. megállapította, hogy a visszaélesítés házilag történt, mert az ütőszeg hosszú lett, a csőre töltött pisztolyt biztosítva szinte minden kísérletnél elsütötte a töltényt, amely nem megengedett hiba, egyben balesetveszélyes is. A fent leírt hibáktól eltekintve a fegyver rendeltetésszerűen, megfelelően működött. 

A bűncselekmény helyszínén lefoglalt lőszerek, illetve töltényhüvelyek gyártmánya és típusa megegyezik, lövedékük is azonos.

Összehasonlító vizsgálatokat is végzett a szakértő, amelynek eredményeként azt állapította meg, hogy - a VV 4495 gyártási számú pisztolyból származó - a próbalövések során összegyűjtött töltényhüvelyek, valamit a helyszínen lefoglalt öt darab bűnjel hüvely teljesen megegyező, egyedi sajátosságú nyomokat hordoznak, amelyek a bűnjelfegyver ütőszegétől, illetve tűzfalától származnak. 

A szakértő az összehasonlító vizsgálatai eredményét fényképekkel is alátámasztotta, így makrofelvételekkel igazolta, hogy a bűnjel hüvelyen és a próbahüvelyen tökéletesen megegyezik a tűzfal nyoma. Ugyanilyen összehasonlítást tett a néhai személy 2. koponyájából eltávolított lövedékköpeny és a próbalövedék köpenyén látható nyomok vonatkozásában, amelyek szintén maximális azonosságot mutattak.  Továbbá ugyanerre az eredményre jutott a néhai személy 3. mellkasából és koponyájából eltávolított lövedékek esetében is. 

A sértettekre leadott lövések távolságát néhai személy 2. fejlövése  esetében rászorított lövésként, míg néhai személy 3. fejlövése vonatkozásában közeli, nagyjából 10 centiméter távolságról leadott lövésnek valószínűsítette. 

A szakértő meghallgatta  a bűncselekményről készült felvételt is, melynek eredményeként kiemelte, hogy az első lövés előtt a fegyver csőre töltésének jellegzetes hangja nem hallható. 

A második és harmadik lövést illetően azt tartotta megjegyzendőnek, hogy azok közül az egyik személy 3.-t találta el, a másik az ablakkeretbe fúródott, azonban úgy nyilatkozott, hogy a sorrend nem állapítható meg. 

A negyedik lövést személy 3. fejlövésének tulajdonította, míg az ötödiket értelemszerűen I.r. vádlott önsebzésének (I./IV./1.671-1.707. oldalai). 

Korábban már szó esett az egyesített igazságügyi orvos- és fegyverszakértői véleményről, amelyet a szakértők fenntartottak. 

A szakvélemény 23. oldalának harmadik bekezdésében úgy nyilatkoztak, hogy személy 2.-t közelről - a lövési sérülés bemeneti nyílásának külső jellegzetességei alapján - a testfelülettel közvetlenül érintkező csőtorkolatú fegyverrel lőtték le. 

A tárgyaláson a szakértők ez utóbbi véleményüket tartották fenn, azaz szakértő 9. is úgy nyilatkozott, hogy minden kétséget kizáróan nincsenek olyan nyomok, amely alapján a rászorítást meg lehetne állapítani. Ilyen értelemben egyetértettek szakértő 6. igazságügyi orvosszakértő véleményével, aki szintén az igen közeli fejlövést állapította meg, de határozottan kizárta a rászorított fegyver használatát.       

I.r. vádlott a tárgyaláson felvetette, ha ő adta le a lövést és olyan jelentős mennyiségű vérzés volt személy 2. esetében, mint amilyen a fényképfelvételeken látható, akkor mi a magyarázata annak, hogy sem az elkövetéskor viselt ruháján, sem pedig a fegyveren nem detektáltak vért.    

Szakértő 8. igazságügyi orvosszakértő és szakértő 9. igazságügyi fegyverszakértő kifejtették - és ebben megint csak azonos álláspontot foglaltak el szakértő 6-al -, hogy nem feltétlenül kellett vérrel szennyeződnie az elkövető ruházatának a lövés következtében, mert ez sok mindentől függ. Jelentősége van a távolságnak és nem utolsó sorban a lövés szögének, az elkövető és a sértett egymáshoz viszonyított helyzetének, a lövedék ki- és bemeneti nyílásai elhelyezkedésének.   
Ismételten hivatkoztak az egyesített szakértői véleményükben felvázolt modelljeikre (I./IV./1.767. oldal), amelyben már eredetileg is feltüntették a nagyobb intenzitású vérzés    irányát, amelyeket egyébként a már korábban hivatkozott helyszíni fényképfelvételek is visszaigazoltak (I./II./606-609. oldalai, 69-74. számú fotók). 

A fegyverszakértő a bíróság előtt írásbeli szakvéleményét fenntartotta, kizárólag a személy 2.-re leadott lövés távolságát illetően módosította, ahogy azt már korábban jelezte a bíróság. 

A személy 3.-ra leadott lövés távolságáról úgy nyilatkozott, hogy annak 30-40 centiméternél távolabbról kellett történnie, ellenkező esetben lőporszemcséket, füstcsapadékot, esetleg a lövedékből származó alumínium szemcséket kellett volna találnia  a sértett ruházatán, de ilyet nem fedezett fel.   

A bűnjel hamisítás tárgyában tisztázódott, hogy szakértő 9. a BRFK munkatársaitól dobozban, részben szétszerelt állapotban kapta meg a fegyvert, egyben arról is tájékoztatták, hogy korábban már más szakterülethez tartozó szakértőknél is volt a pisztoly. Ez utóbbi tény a nyomozati iratokból is megállapítható. Kiemelte, hogy a kriminalisztika szabályai szerint a daktiloszkópiai és a DNS vizsgálatnak feltétlenül meg kell előznie a fegyverszakértői vizsgálatot, mert ez utóbbi a pisztolyt kézbe veszi, szétszereli, összerakja, próbalövéseket végez vele, egyszóval összefogdossa, így értékes nyomokat törölhet le, írhat felül, ezáltal bizonyítékokat semmisíthet meg.   

A II.r. vádlott és védője által kifogásolt típus jelölésről is nyilatkozott szakértő 9., aki a nyomozat iratok I./II./598-599. oldalain lévő 59-62. sorszámú fényképek megtekintését követően kijelentette, hogy a helyszíni szemlén lefotózott fegyvert vizsgálta. 

A tárgyaláson részletesen elmondta, hogy a bűnjelfegyverhez megszólalásig hasonló fegyverek készültek P-9, illetve PA-63 típusjelzéssel, mely utóbbi kizárólag a belső űrméretében tér el a bűncselekmény elkövetésének eszközéhez használt pisztolytól. Ezek a fegyverek kialakításukban, méretükben, formájukban, súlyukban tökéletesen azonosak a lefoglalt bűnjellel, így mélyreható fegyverismeret szükséges hozzá, hogy meg lehessen állapítani a kettő közötti különbséget, illetve határozottan állást lehessen foglalni a típust illetően. A megkülönböztetéshez szakavatott szem kell. 

A szakértő kifejtette, első ránézésre - ha valaki a feliratot nem nézi meg tüzetesen a fegyveren -, akkor azonnal rávágja, hogy PA-63-as. Hozzáfűzte, hogy a rendőröknek ez a szolgálati fegyverük, ehhez vannak szokva, így érthető, hogy aki először ránézett, azonnal azt mondta, hogy PA-63.     

Szakértő 9. azzal illusztrálta a két fegyver közötti rendkívüli hasonlóságot, hogy elmondta, ha ő mint fegyverszakértő a földön lát egy ilyen pisztolyt és nem nézi meg közelebbről, maga sem tudja biztosan meghatározni a típust.
Ugyanakkor jelezte, hogy véleménye szerint valóban tévedésről lehet szó, mert úgy emlékezett, hogy a helyszíni szemle jegyzőkönyvében a pisztoly gyári száma helyesen volt feltüntetve (I./II./529. oldal), mely sorozatszám a PA-63-asnál még egyszer nem fordulhatna elő, ez tehát egyértelműen azonosítja a fegyvert.  

A PA típusú fegyverek sorozatszáma rendszerint „R" betűvel kezdődik, majd öt szám követi azt, míg a honvédség részére gyártottak esetében „CH" jelölést alkalmaztak, négy számmal. A PA típus jelölésére „VV" betűjelet soha nem használtak.

A szakértő arra a védő által többször feltett kérésre nem tudott válaszolni, hogy az ütőszeg  forrasztását, a pisztoly visszaélesítését és különösen a csőcserét mikor eszközölték, azt azonban egyértelműen kizárta, hogy a csőcsere a bűncselekmény elkövetése után történt.      E kategorikus kijelentését arra alapozta, hogy a lövedékek alapján nemcsak a fegyver csövét, hanem a szánját is egyedileg azonosítani lehetett, mert a zárszerkezet olyan speciális nyomokat hagyott a töltényhüvelyek fenekén, amik azt igazolják, hogy a cső és a szán együtt volt a bűncselekmény elkövetés időpontjában is. Azaz a fegyver minden alkatrésze ugyanaz volt a két sértett meggyilkolásának pillanatában mint később, amikor a szakértői vizsgálatra sor került (76. számú tjkv. 432-434. oldalai).    

A lefoglalt lőszerek és lövedékek vonatkozásában kifejtette,  hogy azok Magyarországon kereskedelmi forgalomban nem kaphatóak, a tiltott kategóriába tartoznak, mert úgynevezett expanzív lövedékek, amelyeknek az a jellemzője, hogy erősen deformálódnak,  így a hagyományosnál jóval nagyobb mértékben roncsolják az élő szervezetet. Ezeket legfeljebb sport célra lehet forgalomba hozni, önvédelmi alkalmazásuk nem megengedett (76. számú tjkv. 438. oldal, illetve 441-442. oldalai).    

E körben is kiemelte, hogy a bűnjelpisztollyal együtt lefoglalt lőszerek nem használhatók PA-63 típusú fegyverhez, mert hiába 9 mm-es mindkettőnek az űrmérete, a PA-63-as csövének belső átmérője nagyobb, ezért „lötyögne" benne a 9 mm-es Browning Short töltény, egész egyszerűen nem lehetne kilőni belőle (76. számú tjkv. 438-439. oldalai).

A bíróság II.r. vádlott és védője indítványára ismételt fegyverszakértői vizsgálatot rendelt el, melyben az AP-9 és a PA-63 típusú pisztolyok közötti különbségekre kérdezett rá, az azokban használható lőszerek kaliberére és nem utolsó sorban arra, hogy fegyverszakértői eszközökkel megállapítható-e, hogy a csőcsere a bűncselekmény elkövetését megelőzően, vagy az után történt (7.B.1689/2010/130. számú végzés).    

Szakértő 11. igazságügyi fegyverszakértő a bírósági iratok 145. alszáma alatt előterjesztette a szakvéleményét. Értékelte az addig rendelkezésre álló adatokat, a korábbi  fegyverszakértői véleményeket, az egyesített szakvéleményt, a tárgyalási jegyzőkönyv vonatkozó részeit és természetesen ő is eredetben megvizsgálta a pisztolyt.      

Lényegét tekintve mindenben a szakértő 9. által tett megállapításokat erősítette meg. 

A lefoglalt pisztoly AP-9 típusú, magyar gyártmányú fegyver, amely 9 mm Browning kaliberű lőszerrel működik. Az AP-9 és a PA-63 típusú pisztolyok közötti egyetlen különbséget - szakértő 9-el azonosan - a töltényűrök méretezésében jelölte meg. Részletesen leírta a PA-63 típusú fegyver történetét, egyben kiemelte, hogy a szóban forgó két pisztoly egymáshoz teljes mértékben hasonló. Mivel alakjuk és méretűk  tökéletesen megegyező, ezért azokat még a fegyvert szakavatottan használó személyek is összetéveszthetik. Szakértő 9-hez hasonlóan aláhúzta, hogy a PA-63 típusú öntöltő pisztoly kizárólag 9 mm Makarov kaliberű, míg az AP-9 típusú pisztoly kizárólag 9 mm Browning Short kaliberű lőszerrel üzemeltethető.

Szakvéleményében fényképpel mutatta be, hogy a bűnjelpisztoly a csőcserét követően is  9 mm Browning kaliberű lőszerrel üzemelt (szakértői vélemény 10. oldal). 
   
Szakvéleményének zárásaként leírta, hogy fegyverszakértői módszerrel a csőcsere időpontja nem állapítható meg, azonban abból a tényből, hogy az áldozatokból lefoglalt lövedékekről szakértő 9. megállapította, hogy azt a bűnjelként lefoglalt fegyver csövéből lőtték, kizártnak tartotta annak lehetőségét, hogy a deliktum végrehajtása után   történt a csőcsere.

A tárgyaláson kifejtette, hogy a helyszínen talált lőszerek köpenyei egyértelműen nyomtükrözősek voltak, ami annyit tesz, hogy a lőszerek felületei a cső furatát mutatták, tehát olyan - kizárólag a bűnjelfegyver csövére jellemző - sajátosságok voltak rajta, amelyek kizárták más cső használatát (162. számú tjkv. 5. oldal, utolsó bekezdés).      
 
Ezt azzal is indokolta, hogy már a gyártás során vannak olyan úgynevezett csoport jellemzők, amelyek alapján egy fegyvert a csövének megmunkálása alapján be lehet azonosítani. A későbbi használt során olyan - csak az adott darabra jellemző - egyedi ismertető jelek keletkeznek, mint például kopási nyomok vagy a tisztítás alapos, vagy kevésbé gondos elvégzése során létrejövő oxidációs nyomok. Ezek mikroszkopikusan kiválóan vizsgálhatók és egy fegyver egyedi azonosítását garantálják.

Ez az egyedi azonosíthatóság ugyanígy igaz a fegyverből kilőtt lövedékekre és a töltényhüvelyekre is, e körben szakértő 11. ugyanazokat a tételeket fejtette ki, mint korábban szakértő 9.     
 
Az ütőszeg javítása vonatkozásában kifejtette, hogy az egészen biztos, hogy azt a bűncselekmény elkövetése előtt hajtották végre, mert a helyszínen lefoglalt hüvelyek fenekén, valamint a szakértő 9.-féle vizsgálatkor, továbbá az általa végzett próbalövések után is azonos nyomokat hagyott az ütőszeg a lövedékek fenekén. Amennyiben a bűncselekmény elkövetése után történt volna az ütőszeg forrasztása, megmunkálása, akkor az nem hagyott volna pontosan ugyanolyan nyomokat, mert a javítás során a korábbi állapotot tökéletesen visszaállítani nem lehet, így kizárt, hogy egy beavatkozást követően az ütőszeg tökéletesen ugyanolyan nyomot hagyjon, mint azt megelőzően (162. számú tjkv. 5-39. oldalai). 

A bíróság a fegyverszakértők véleményeit elfogadta, mert minden részletükben meggyőzőek voltak. Kellő mértékben tisztázódott, hogy milyen típusú fegyverrel követték el a deliktumot, továbbá, hogy azt a pisztolyt használták az ölési cselekménynél, amelyet a szakértők vizsgáltak, valamint az is igazolást nyert, hogy a fegyveren elvégzett visszaélesítést és csőcserét még a bűncselekmény előtt hajtották végre. 

A fizikus szakértői vélemény:

A fizikus szakértő véleménye több más szakterülethez tartozó véleményhez is szorosan kapcsolódott, így elsősorban a fegyver-, és az orvosszakértői véleményekhez, de jelentősége mégsem ebben állt, hanem abban, hogy az egyéb bizonyítékok mellett most már természettudományos alapokon is kimutatta, hogy a bűncselekmény elkövetéséhez eszközül használt fegyver ravaszát I.r. vádlott húzta meg.

Szakértő 12. a néhai két sértett, a két vádlott és tanú 35. kezeiről biztosított anyagmaradványokat vizsgálta abból a szempontból, hogy található-e rajtuk lőfegyver elsütéséből származó nyom. 

Szakértői véleménye alapján a bíróság megállapította, hogy  II.r. vádlott és tanú 35. kezeiről biztosított anyagmaradványok között lőfegyver elsütéséből származó, értékelhető mennyiségű jellegzetes szemcse nem volt. 

Néhai személy 2. és néhai személy 3. bőrfelületeiről letapogatott anyagmaradványok között igen sok olyan mikro méretű szemcse volt - ólom, bárium, antimon - amelyek jellegzetes elemi összetételük alapján tűzfegyverben használatos lőszer csappantyújának gyúelegyéből származó égésmaradványok.

I.r. vádlott jobb kezéről a fentiekkel csaknem megegyező összetételű anyagmaradványokat detektált, mégis egy nagy különbség volt a sértettekről és a vádlottról rögzített minták között.          

Ez a különbség a réz jelenléte volt, amely csak az elhaltakról származó mintákból volt kimutatható, korántsem véletlenül. A réz, a csappantyú gyúelegy maradványok között csak ott jelenik meg, ahol a lövedék járt, azaz I.r. vádlott jobb kezén azért nem talált a szakértő rezet, mert ő sütötte el a pisztolyt. Ezt úgy is megfogalmazta, hogy a vádlott jobb kezén ugyanolyan csappantyú gyúelegy összetevőket detektált, mint amelyekkel az elhaltakra lőttek.   

Szakvéleményében megjegyezte - és ezzel szakértő 12. is alátámasztotta az orvos- és fegyverszakértők megállapításait -, hogy néhai személy 3. halántékáról biztosított anyagmaradványok között talált csappantyú gyúelegy égésmaradvány szemcsék nagy száma arra utal, hogy a lövést közelről szenvedte el (I./III./1.081-1083. oldalai).  

A bíróság előtt szakértői véleményét fenntartotta, amelyhez magyarázatot is fűzött.

Ennek lényege szerint a gyúelegy maradványok a lövéskor a pisztoly csövén távoznak közvetlenül a lövedék után. Amikor a fegyver újra tölt - kiveti az előző hüvelyt - a csőben már döntően nyugalomban vannak a füstgázok, de ilyenkor kikerülnek onnan. Ezek az úgynevezett töltényűri lőmaradványok, amelyek a fegyver elsütésekor törvényszerűen rákerülnek a pisztolyt tartó kézre is, igaz, csekélyebb mennyiségben. Ezek jellemzően a már említett ólom, bárium és antimon tartalmúak és nincs bennük réz, amely tipikusan a lőszer anyagából származó kopadék elem.

Az anyagmaradványok nagyobb része tehát a csőtorkolat irányába távozik, ahol a lövedék rézköpenyéről a mikroszkopikus apró szemcsék leválnak és a célzott felület megfelelő közelsége esetén ott millió számra kicsapódnak. Ez tehát az alapvető különbség a töltényűri és a csőtorkolati lőmaradványok között, amely szakértői tapasztaltatok szerint következtetni enged a fegyvert  használó személyre.

Személy 3. halántékáról rögzített szemcsék mennyisége alapján a fizikus szakértő meglehetősen közeli - mintegy 5-30 centiméter távolságból leadott - lövést véleményezett, amelyet nagyon egyszerűen azzal indokolt, hogy még közelebbi lövés esetén ugrásszerűen nőtt volna, távolabbról leadott lövés esetén pedig hatványozottan csökkent volna a támadott testfelületről összegyűjtött anyagmennyiség.     

A lövés távolságának ilyen meghatározását illetően szakértői véleménye tökéletes összhangot mutatott a szakértő 6. és szakértő 5. orvosszakértők által megállapítottakkal (76. számú tjkv. 261-271. oldalai) és érdemi különbség nem mutatkozott a szakértő 8. és szakértő 9. szakértők véleményében foglataktól sem. 

Haemogenetikai szakértői vélemények: 

Nagy számú, a nyomozás során lefoglalt - részben az I. és II.r. terheltek, részben pedig az elhunyt sértettek tulajdonát képező - tárgyat vizsgáltak meg a DNS szakértők.  

A szakértő 13. igazságügyi orvos - és genetikus szakértő által jegyzett vélemény alapján a bíróság megállapította, hogy a I.r. vádlottól lefoglalt fekete színű melegítőnadrág bal szárának hátulján alul, illetve jobb szárának hátulján alul a vérkimutatás pozitív eredménnyel zárult. 

Az elkent-freccsent vérszennyeződés a melegítőnadrág bal szárán döntően néhai személy 2. humángenetikai azonosítóját hordozta, mely keveredett a gyengébben jelen lévő vádlotti DNS mintával. Ezzel szemben ugyanennek a melegítőnadrágnak a jobb hátsó szárán egyedül néhai személy 2. vérét, illetve DNS mintáját detektálták.

A helyszíni szemle alkalmával az iskola udvarán a szemetes kukában megtalált „Winchester" feliratú tölténytároló papír dobozról (I./II./638-644. oldalai, 113-125. sorszámú fényképfelvételek) egyértelműen I.r. vádlott DNS mintáját mutatták ki. Ezzel kapcsolatban a helyszíni szemle jegyzőkönyv rögzíti, hogy a szemetes edényhez a rendőrök úgy jutottak el, hogy követték a vércseppeket az épületből, majd a kuka megtalálását követően annak belső falán is vérszennyeződéseket észleltek. Ebből következően a lőszereket olyan személy dobta a kukába, akinek vérző sérülése volt, ez pedig a bűncselekmény elkövetése után egyedül I.r. vádlott lehetett. 

Az I.r. terhelt kéz sérülése volt az egyik olyan nem várt fordulat, amely alapvetően felborította a vádlottak tervét, keresztülhúzta számításukat. Látható, hogy csak I.r. vádlott rejthette el a lőszereket a szemetesbe, de a sérüléséből, valamint a bűncselekmény elkövetése során kialakult stresszhelyzetéből adódóan nem törődött vele, vagy megfeledkezett róla, hogy nyomokat hagy maga után. Mivel a kezén lőtt sérülést szenvedett, belátta, hogy orvosi segítségre szorul, így mindenképpen a mentők, majd a rendőrség látókörébe kerül. A lebukás viszonylag gyors és elkerülhetetlen ha a lőszereket megtalálják nála, arról nem is beszélve, hogy ilyen körülmények között azonnal megbukik az ismeretlen támadó története.    

Az I.r. vádlott által viselt edzőcipőről - szintén kevert formában - I.r.  terhelt és néhai személy 2. vérét, illetve humángenetikai azonosítóját detektálták, melyben az erősebb, uralkodó jelleg a sértetté volt (I./III./1.397-1.405. oldalai). 

A kiegészítő haemogenetikai szakértői vélemény már kizárólag a  II.r. vádlottól a 2009. év január hó 8. napján a lakóhelyén lefoglalt Puma márkájú fekete sportcipő vizsgálatára szorítkozott.   

A vizsgálat nem járt eredménnyel, mert mindössze a bal cipő cipőfűzőjén mutatták ki a terhelt saját haemogenetikai azonosítóját, amely nem meglepő, mert az ő cipőjéről van szó. Mindenesetre a szakvélemény megjegyzi, hogy a lábbeli lemosott állapotban érkezett a vizsgálatra (I/III./1.411-1.413. oldalai).

A nyomozati iratok III. kötetének 795-801. oldalain megtalálható az a jegyzőkönyv, amely dokumentálja a vádlott lakóhelyén tartott házkutatást és az akkor lefoglalt tárgyakat. A közokirat tartalmazza, hogy a bűncselekmény elkövetésekor fekete, Puma márkájú cipőt viselt II.r. vádlottat, amelyet a hatóság tagjainak önként átadott.

A két bizonyíték összevetéséből megállapítható, hogy a fenti cipőt viselte a II.r. vádlott a bűncselekmény elkövetésének időpontjában - ezt egyébként ő sem vitatta -, továbbá az is tény, hogy a haemogenetikai vizsgálat azért lett eredménytelen, mert a cipőt lemosták. 

Olyan adat nem merült fel, hogy a bűncselekmény elkövetése, valamint a II.r. vádlottnál tartott házkutatás közötti időpontban a cipő más személynél lett volna, ilyenre a vádlott sem hivatkozott, amiből az következik, hogy a lábbeli lemosását legnagyobb valószínűséggel II.r. vádlott eszközölte, mert kizárólag neki fűződött hozzá érdeke.   Ebből a tényből természetesen semmilyen más következtetést nem von le a bíróság, csak azt, hogy valamilyen okból rendkívül fontos volt a II.r. vádlottnak a lábbeli megtisztítása, aki ezzel a magatartásával nem is késlekedett, mert még az este folyamán érte mentek a rendőrök a Tesco áruházba, majd onnan az iskolához, később pedig kihallgatásra vitték, majd a 2009. év január hó 8. napján 05 óra 10 perckor őrizetbe vették (I./X./5.623. oldal).    A többi bizonyíték alapján ismeretes, hogy a bűncselekmény este fél hét és háromnegyed hét körüli időben történt, a vádlottat fél kilenc tájékán érte utol a nyomozó hatóság, a házkutatásra pedig másnap került sor, de már hajnalban megtörtént az őrizetbe vétel, úgy, hogy a terheltet haza sem engedték. Ebből viszont az következik, hogy az iskolából  történő távozását követően II.r. vádlott egyik első dolga az volt - amellett, hogy a felvételeket tartalmazó számítógépet eltüntette -, hogy a cipőjét alaposan lepucolja.   
    
A szakértő a tárgyaláson írásban előterjesztett szakvéleményét fenntartotta, önállóan kiegészíteni nem kívánta. 

A II.r. vádlott védője azt a kérdést járta körül, hogy a pisztolyról biztosított törletek DNS vizsgálatai miért eredményeztek negatív eredményt, amikor a tárgyaláson az orvosszakértők nem tartották kizártnak - jóllehet meg sem erősítették -, hogy közeli lövés esetén a sértett véréből jutnia kellett a fegyverre is. 

A szakértő ezzel kapcsolatban kifejtette, hogy ő nem a pisztolyt, hanem a törleteket vizsgálta, amikor pedig a rendőr a jelentésében azt írta, hogy a pisztoly markolatáról és szánrészéről DNS maradványokat rögzített (I./III./1.053. oldal), akkor tévesen fogalmazott, mert a helyes megfogalmazás az lett volna, hogy valamit levett, amit humángenetikai vizsgálatra elküldött. A vizsgálat kezdetén maga a szakértő sem tudja, hogy mit vizsgál, azt pedig főleg nem, hogy annak lesz-e valami eredménye. 

A II.r. vádlott védője kérdéseivel gondosan körüljárta annak lehetőségét, hogy egy esetlegesen ismét elvégezendő haemogenetikai vizsgálat kimutatna-e vérszennyeződést a fegyverről. Szakértő 13. meglehetősen határozottan nemmel válaszolt, mert részletezte, hogy az általuk elvégzett vizsgálat is alapos volt, minden részletre kiterjedt, de értékelhető eredményt nem hozott (76. számú tjkv. 233-260. oldalai). 

Ennek ellenére a bíróság ez esetben is helyt adott a védő indítványának és három évvel a bűncselekmény elkövetése után elrendelte a fegyver ismételt haemogenetikai vizsgálatát,  melynek eredményessége meglehetősen kétséges volt (7.B.1689/2010/120. számú végzés).  

A szakértő 14. professzor, egyetemi tanár, igazságügyi orvos- és genetikus szakértő által elvégzett vizsgálat alátámasztotta a bíróság szkepticizmusát, mert a DNS vizsgálat eredménye inkonkluzív lett. 

A szakértő véleményében leírta, hogy a fegyverről kimutatott DNS profilok értelmezése, elemzése több problémát is felvet. Így többek között azt, hogy a nyomozás során már történt mintavétel DNS vizsgálat céljából, így a bűnjeltárgyon maradt DNS mennyisége csökkent, az arról kimutatható DNS profil megváltozhatott. Szintén probléma, hogy a mintavételt követően a fegyvert egyéb szempontok alapján is vizsgálták (például fegyverszakértő), a tárgyat ismeretlen számú személy foghatta meg, ezáltal rajta hagyhatta saját biológiai jellemzőit, ezért a fegyveren lévő minták kontaminálódtak. 
A fenti probléma következménye, hogy a szakértő 14. által elvégzett vizsgálat során vett minták a már kontaminálódott minták voltak, amelyekből nem lehet pontosan megállapítani, hogy mennyi az „eredeti" biológiai anyag és mennyi az új, ismeretlen összetevő. 

Szintén e probléma körhöz tartozik az is, hogy a fegyvert megfogó - azon biológiai mintát hagyó - személyek DNS tulajdonságai megegyezhetnek a vádlottak és/vagy a sértettek DNS tulajdonságaival, hiszen a kontamináló személyek DNS profiljait a vizsgálat során nem ismerték.     

A fegyverről kimutatható DNS profilok kevertek, vagy erősen kevertek, illetve nagy valószínűséggel hiányosak. 

Mindezek alapján a fegyverről kimutatott DNS profilok egyértelműen nem voltak értékelhetőek.

Kizárólag egyetlen esetben - a pisztoly szánlapjáról készített törlet esetében - kapott a szakértő értékelhető eredményt. Eszerint a törletben kimutatható DNS egyik donora valószínűen I.r. vádlott I.r. vádlott volt (165,41 LR érték).     

Ez a valószínűség a szakirodalomban nemzetközileg elfogadott standard szerint - mely egy 1-től 1 millióig vagy a fölött-ig  terjedő skálán hat fokozatot jelent - értelemszerűen a 100-1.000 kategóriába esik, amely a harmadik legerősebb a skálán, és a hazai gyakorlatban használt megnevezés szerint valószínű eredmény, míg az ennek megfelelő angol megjelölése a „viszonylag erős bizonyíték" (DNS 733/2010. számú szakértői vélemény - 155. számú bírósági irat). 

A szakértő a tárgyaláson írásban előterjesztett véleményét változatlanul fenntartotta, kérdés nélkül kiegészíteni nem kívánta. Csak a korábban általa kifejtett problémákat ismételte meg azzal, hogy az I.r. vádlott vonatkozásában kimutatott minta erőssége egy matematikai, egészen pontosan, biostatisztikai számítás eredménye. Azonban valamennyi vizsgálatba vont személy (I.r. vádlott, II.r. vádlott, személy 2., személy 3.) mintái közül az I.r. vádlotté volt ilyen értelemben a legerősebb. 

Az elvégzett vizsgálat korszerűségét és mélységét úgy érzékeltette, hogy a lehető legmodernebb technikával dolgoztak és egyszerre két vizsgálatot indítottak különböző anyagokkal, de a fentebb vázolt eredménynél többet nem tudtak kihozni belőle.   Hangsúlyozta, hogy a pisztoly szán részén talált - I.r. vádlottól eredeztethető - mintákon túl a fegyver más részein is felleltek olyan DNS mintákat, amelyek alapján feltehető, hogy  ott is érintkezett a pisztollyal az I.r. vádlott, de ezeken a helyeken a biostatisztikai eredmények még ennél is gyengébbek voltak, amelyek oka megint csak az időmúlás, valamint az azzal járó DNS bomlás, a korábban már mintavétel céljából végzett törlet vétel  és nem utolsó sorban a kontamináció (162. számú tjkv. 40-52. oldalai).       

A fentiektől függetlenül a bíróság kiegészítő igazságügyi haemogenetikai szakértői vizsgálatot rendelt el, annak megállapítása érdekében, hogy a néhai személy 3. cipőjén kimutathatóak-e vérnyomok és ha igen, akkor az mely személy humángenetikai azonosítására alkalmas (7.B.1689/2010/96. számú végzés).    

E bizonyítás azt volt hivatott megerősíteni, hogy a bűncselekményt rögzítő hangfelvétellel, illetve a hangtechnikai szakértői megállapítással összhangban személy 3. sértett a két irodahelyiséget elválasztó ajtónál állt, továbbá, hogy I.r. vádlott magához parancsolta személy 3.-t, akivel átadatta személy 2. táskáját és kulcsát.    

Másfelől arra is alkalmas volt, hogy cáfolja  I.r. vádlott védekezésének azt a vonulatát, amely szerint személy 3. csak feltételezte, hogy ő az elkövető, mert a sértett nem láthatott a külső irodahelyiségbe, ezért nem volt tudomása az igazi elkövető személyéről, így a kettőjük között lezajlott párbeszéd az I.r. vádlott részéről az ilyen helyzetekben szokásos rutinszerű megoldás, „szerepjáték" volt, míg személy 3. azért könyörgött I.r. vádlotthoz, mert nála látta utoljára a fegyvert.

A bírósági iratok között 109-I. számon elfekszik a szakértő 13. által jegyzett 207/2011/DNS számú szakvélemény, amely személy 3.-nak a bűncselekmény         elkövetésekor viselt mindkét cipőjéről a másik sértett, személy 2. vérét mutatta ki. 

Kiemelésre érdemes, hogy a lábbeliknek nemcsak a talpa, járófelülete, hanem egyéb részei is - orr része, illetve a cipők külső és belső oldalai - egyaránt elkent-cseppent-freccsent jellegű vérszennyeződéstől átitatottak voltak.

Ebből az következik, hogy személy 3. cipőjén csak úgy keletkezhettek a személy 2.-től  származó, részben freccsent, illetve cseppent jellegű vérszennyeződések, hogy a lövés pillanatában személy 3. olyan távolságban állt a másik sértettől, amely elegendő volt ahhoz, hogy személy 2. vérével szennyeződjön többek között a lábbelije. Ennek okszerű folyománya viszont az, ha az I.r. vádlott állításának megfelelően egy idegen fegyveres személy lett volna a helyiségben, akkor azt törvényszerűen észlelnie kellett volna személy 3.-nak. Ezt a meglepő külső körülményt igen nagy valószínűséggel lereagálta volna a sértett, ezért ha ilyen történt volna, annak - a bizonyossággal határos módon - nyoma kellett volna, hogy legyen a hangfelvételen, azonban ilyen nem volt. Ezért tehát e bizonyítás is a hangfelvétel valódiságát támasztotta alá, cáfolta  I.r. vádlott védekezését, egyben megerősítette, hogy nem volt ötödik személy, ismeretlen elkövető a helyszínen. 

Ide tartozik az is, hogy személy 3. cipőjének talpán személy 2. vérét azonosította a haemogenetikus szakértő, amelyből az következik, hogy személy 3.-nak szükségszerűen bele kellett lépnie a másik sértett vérébe, azaz oda kellett mennie a két irodát elválasztó belső ajtóhoz. 

A nyomszakértői vélemények:

Bátran kijelenthető, hogy a bűncselekmény helyszíne lábnyomokban gazdag volt, mert számos lenyomatot rögzítettek az iskolaépület emeleti szintjén, a folyosón, a szerverszoba és az irodák közötti részen. Mindezek jól láthatóak a helyszíni szemléről készült jegyzőkönyv mellékletét képező fényképfelvételeken is (I./II./588-596. oldalai, 41-56. sorszámú fényképfelvételek).     
A szakértő 15. igazságügyi nyomszakértő által jegyzett alapszakértői vélemény (I./III./1.423-1.603. oldalai) a helyszíni szemle során kilenc darab, linóleum darabon, eredetben biztosított lábbeli nyomokról megállapította, hogy azok egyedi azonosításra alkalmasak, azokat a tükröződő mintázati elemek mérete és formája alapján háromféle járófelület mintázatú lábbelivel hozták létre. Ezeket a szakértő „A", „B", „C" betűkkel jelölte. 

Az „A" mintázattal megjelölt lábbeli nyomokat a nyomozás során lefoglalt egy pár Decathlon márkajelzésű, Artengo feliratú lábbelivel hozták létre. A cipőt  I.r. vádlottól foglalták le.

A szakértő azt is megállapította, hogy a II.r. vádlottól lefoglalt Puma márkájú cipővel  a lábnyomokat nem hozhatták létre.
            
A rendelkezésre álló adatok alapján megállapítható, hogy az 1-7. sorszámozással ellátott linóleum darabok az emeletről, míg a 8-9. számúak az iskola földszinti részéről származnak.  

A helyszíni szemléről készült jegyzőkönyv a nyomok rögzítésénél a 27. pont alatt  tartalmazza, hogy a lábnyomokat hordozó linóleum darabokat mely helyekről szedték fel.

A kilenc darab linóleum darabon eredetben biztosított vérszennyeződés folytán keletkezett lábbeli nyomokból hetvennégy darabot  I.r. vádlottnak a  Kórházban lefoglalt, egy pár, 48-as méretű cipőjével hozták létre. 

A fényképek és a nyomszakértői vélemény összevetése alapján megállapítható, hogy az 1.  számozású - a 27/9. jelölésű bűnjelcímkével ellátott - linóleum darabon, három darab lábbeli lenyomat töredék volt azonosítható (DVD 320. kép - 90., 92., 94. számú lenyomatok). Ezek az emeleti szintről, a lépcső legfelső foka előtti részről származnak. 

A 2. számozású - a  27/2. jelölésű bűnjelcímkével ellátott - linóleum darabon, két darab lábbeli lenyomat töredék volt azonosítható (DVD 321. kép - 9., 10. számú lenyomatok).        Ezek szintén az emeleti szintről, az 1. szám alatt rögzítettek után, a két lépcsőkorlát között helyezkedtek el.  

A 3. számozású - a 27/5. jelölésű bűnjelcímkével ellátott - linóleum darabon, tizenhárom darab lábbeli lenyomat töredék volt azonosítható (DVD 322. kép - 58-62., 64-65., illetve 69-73. számú lenyomatok). Ezek a bűncselekmény elkövetési helyéhez vezető részről származnak. 

A 4. számozású - a 27/4. jelölésű bűnjelcímkével ellátott - linóleum darabon, húsz darab lábbeli lenyomat töredék volt azonosítható (DVD 323. kép - 35-51., 53., 55., 56. számú lenyomatok), amelyek az iroda bejárati ajtaja előtti, illetve az az melletti részről származnak.    

A helyszíni szemlén készült fényképfelvételek tanúsága szerint az állapítható meg, hogy  I.r. vádlottat a 4. számmal jelölt linóleum részen érhette az önkezű lövés, mert e helyen láthatók erőteljes vérzés nyomai, amelyek részben freccsent, részben pedig csepegő jellegűek (I./II./588-590. oldalai - 41., illetve 43-45. sorszámú felvételek).      

Közvetlenül e vérnyom mellett látható a fegyver is (41. számú fénykép), illetve innen vezet I.r. vádlott lábnyom csapása  II.r. terhelt korábbi irodájához (46. számú fotó), ahol a felvételeket rögzítő szervert tárolták. Az iroda ajtaján rögzített nagyméretű lábnyom (104-106. számú felvételek) kétséget kizáróan az I.r. vádlottól származik és az is rekonstruálható, hogy az ő lábnyomai vezetnek vissza a lépcsőhöz (51. számú felvétel). 

Ha a fentieket összevetjük a személy 3. által rögzített hangfelvétellel és a szakértő 2. hangmérnök által az e részre vonatkozó akusztikummal kapcsolatban előadottakkal, akkor kizárólag azt lehet megállapítani, hogy az I.r. vádlott  már a folyosói részen lőtte magát kézen. 

Az iroda ajtó berúgására pedig - amint az a felvételen hallható beszélgetésből, szövegösszefüggésből és egyéb körülményekből is hallható - már azt követően került sor,            hogy I.r. vádlott megsérült. 

Az 5. számozású - a 27/1. jelölésű bűnjelcímkével ellátott - linóleum darabon, hat darab lábbeli lenyomat töredék volt azonosítható (DVD 324. kép - 2-5., illetve 7-8. számú lenyomatok), amelyek az iroda sarkától a szerverszoba felé haladó részről származtak. 

A 6. számozású - a 27/8. jelölésű bűnjelcímkével ellátott - linóleum darabon,  kilenc darab lábbeli lenyomat töredék volt azonosítható (DVD 325. kép - 80-88. számú lenyomatok), amelyek az 5. számozásúval megegyező helyről, a mellől származtak. 

A 7. számozású - a 27/3. jelölésű bűnjelcímkével ellátott - linóleum darabon,  huszonegy darab lábbeli lenyomat töredék volt azonosítható (DVD 326. kép - 14-34. számú lenyomatok), amelyek  II.r. vádlott volt irodájának ajtaja elől származtak.  

A 8. számozású - a 27/6. jelölésű bűnjelcímkével ellátott - linóleum darabon, egy darab lábbeli lenyomat töredék volt azonosítható (DVD 328. kép - 79. számú lenyomat), amely az iskolaépület földszinti részéről, a lépcső legalsó foka előül származik és a kijárati ajtó felé mutató lépést igazol.  

A 9. számozású - a 27/6. jelölésű bűnjelcímkével ellátott - linóleum darabon,  egy darab lábbeli lenyomat töredék volt azonosítható (DVD 329-330. képek - 78. számú lenyomat), amely ugyancsak a lépcső aljáról, a földszinti részről származik és szintén az iskola kijáratához mutat.  

Mindezekből tehát megállapítható, hogy I.r. vádlott részben a személy 2., részben pedig a saját vérétől szennyezett padlón lévő vérbe belelépett, majd az emeleten mozgott, II.r. vádlott volt irodájának ajtaját berúgta, később a lépcsőn lement a földszintre és távozott az épületből.

A bíróság a tárgyalási szakban szakértő 15-t kiegészítő nyomszakértői vélemény elkészítésére hívta fel (7.B.1689/2010/95. számú végzés), melyben elsősorban arra a kérdésre várt választ, hogy a holttestek feltalálási helyéül szolgáló irodákban találhatók-e  olyan egyedi azonosításra alkalmas lábbeli lenyomatok, vagy lenyomat töredékek, amelyek             a korábbi véleményben megállapítottak szerint az „A" és/vagy „B" mintázatú cipőknek felelhetnek meg, és amennyiben ilyenek vannak, azoknak merre mutat a lépés iránya.

A szakértői vélemény alapján (113-I. számú bírósági irat) a Fővárosi Törvényszék megállapította, hogy a  I.r. vádlottól lefoglalt lábbeli egyedileg azonosítható nyomokat hagyott hátra a személy 2., illetve a személy 3. holttesteinek feltalálási helyéül szolgáló igazgató irodának a külső, illetve belső helyiségeiben, amelyeket a helyszíni szemle alkalmával készült vázrajzon (I./II./563. oldal) VI. és VII. számokkal jelöltek.

Lényeges körülmény, hogy az orvosszakértők egyetértettek abban, hogy személy 3. először a hátulról leadott tüdőlövést szenvedte el, már csak azért is, mert ha korábban a fejlövéstől a földre került volna, akkor a helyszíni szemlén rögzített elhelyezkedéséből adódóan az elkövetőnek a tüdőlövést a padlózat közeléből - azzal majdnem párhuzamosan - kellett volna leadnia, amely igen körülményes és egyben valószínűtlen is.

Figyelemmel arra, hogy a bűncselekmény elkövetése után sem a vádlottak, sem a mentősök, sem senki más nem mozdította el a helyükről a holttesteket, személy 3. feltalálási helyének szem előtt tartásával amúgy is kivitelezhetetlen a tüdőn lövése, mert a két szék közé zuhanva feküdt az oldalán, kissé az asztal alatt (I./II./621-622. oldalai - 92-93. számú felvételek), amelyből az következik, hogy az elkövetőnek be kellett volna másznia az asztal alá, hogy hátba lője a sértettet.

Szakértő 5. a bíróság előtt egyértelműsítette, hogy a sértett légzése az őt ért  tüdőlövés következtében meglehetősen elnehezült, erőltetett levegővételét ép érzékszervekkel rendelkező személynek egyértelműen észlelnie kellett (76. számú tjkv. 390. oldal, utolsó bekezdés). Ezt észrevette I.r. vádlott is, aki közelről lőtte fejbe személy 3.-t, amelyet csak oly módon tudott végrehajtani, hogy odament hozzá. Ezt viszont  kizárólag úgy tudta megtenni, hogy átlépett személy 2. holttestén, azonban az intenzív vérzés következtében gyorsan kialakuló és nagy területet beborító vértócsába (I./II./606. oldal  69-70. számú fotók) belelépett. 

Ismeretes, hogy I.r. vádlott elkövetéskor viselt melegítőnadrágja mindkét szárának aljáról a személy 2.-től származó, részben freccsent, illetve részben cseppent vérszennyeződéseket mutattak ki, azaz ruházata csak nagyon kismértékben szennyeződött az áldozat vérétől. 

A fentiek alapján a bíróság bizonyítottnak találta, hogy a kifejtettek megfelelő magyarázattal szolgálnak arra vonatkozóan, hogy  I.r. vádlottnak miért volt meglehetősen vérrel szennyezett a cipője a saját, illetőleg személy 2. vérétől. 

A kiegészítő szakértői vélemény tartalmazza azt is, hogy a 6. számmal jelölt helyiségben (külső iroda) a „B" mintázatú lábbeli nyomtöredéket hozott létre, azaz az irodában I.r. vádlott mellett más személy cipőlenyomata is megtalálható volt.

A 7. számmal jelölt helyiségben (belső iroda) a már említett „A" és „B" mintázatú lábbelik lenyomatai mellett egy harmadik - nem kizárható módon néhai személy 3.-tól származó - lábbeli járófelületének mintázata is megjelent nyomtöredékként. 

A lábbeli lenyomat töredékek irányainak jelentős része az irodákból, bentről kifelé mutatnak, amelyből azt a következtetést lehet levonni, hogy a 7. számmal jelölt (belső) irodában legalább hárman tartózkodtak. 

A tárgyaláson a szakértő az írásban előterjesztett kiegészítő véleményét fenntartotta és a korábbiakhoz hasonlóan ez esetben sem tudta kijelenteni, hogy a „B" jelű mintázat a II.r. vádlottól lefoglalt cipőhöz tartozik.

Kiemelte, hogy a rögzített lábbeli lenyomat töredékek annyira torzók, hogy matematikai alapú következtetést sem lehet levonni a cipő méretére, azt mindössze becsülni lehetséges, amelynek pontossága erősen kétségbe vonható, mert a legjobb közelítés esetén is öt-tíz lábméret számozási tévedés lehetséges (162. számú tjkv. 54-71. oldalai).      

Az eredeti szakvélemény mellékletét képező fényképek közül a tárgyaláson leginkább a 66. (I./III./1.523. oldal) és a 109. (I./III./1.567. oldal) számú felvételekre mondta azt, hogy elviekben becslést tud adni a töredékek alapján a lábbeli méretére, azonban az eredmény rendkívül pontatlan lesz. 

Emlékezetes, hogy - a helyszíni szemle során a linóleumokon eredetben biztosított - a lábbeli nyomok mérete és formája alapján a nyomszakértő úgy nyilatkozott, hogy azokat kétféle, eltérő lábbelivel hozták létre.

Az „A" jelű nyomok egyértelműen I.r. vádlott cipőjétől származtak, míg a „B" jelű nyomok szakértői beazonosítása nem vezetett eredményre. Ez utóbbi lenyomat töredék a mérete és formája alapján eltért a szakértő 4. által viselt acélbetétes Shelleys márkájú, valamint a mentőszolgálatnál rendszeresített Hightech Magnum márkajelzésű bakancsok járófelületein tükröződő hasonló tulajdonságoktól. 

A „B" jelzésű lábbeli lenyomat járófelülettel a linóleumon húsz darab nyomot hagytak az alábbiak szerint:   

- Az 1. számú, a 27/9. számú bűnjelcímkével ellátott linóleum darabon a 89., 91., 93., 95. és 96. számozással ellátott lenyomat töredékeket az emeleti szinten, a lépcső tetején rögzítették. 

A szakértői vélemény alapján a bíróság megállapította, hogy a minden kétséget kizáróan a I.r. vádlott cipője által hátrahagyott „A" jelzésű nyom korábban keletkezett, mint a „B" jelzésű, tehát nyomkeresztezés jött létre.  

Ez utóbbi nyom hátrahagyója megfordult az igazgatói iroda előtt, amely abból is jól látható, hogy a lépéstávolságnál kisebb távolságú nyomok, amelyek egymás mellettiek, illetve ellentétes irányúak.          

- A 2. számú, a 27/2. számú bűnjelcímkével ellátott linóleum darabon, a 11. és 12. számozással ellátott lábbeli lenyomat töredékeket az emeleti szinten, a lépcső teteje utáni részen rögzítették, ahol szintén nyomkeresztezés jött létre, mert a 11. számmal ellátott „B" mintázatú lenyomat töredék korábban keletkezett, mint a I.r. vádlott cipője által hátrahagyott „A" jelzésű nyom. 

- A 3. számú, a 27/5. számú bűnjelcímkével ellátott linóleum darabon, a 60., 63., 68., 74., 75-77. számozással ellátott lenyomat töredékeket az igazgatói irodához tartó részen lelték fel, amellyel kapcsolatban azt kell rögzíteni, hogy a  I.r. vádlott cipője által hátrahagyott „A" jelzésű nyom korábban keletkezett, mint a 60. számmal jelölt „B" jelzésű lenyomat töredék, illetve a 74. számozással jelölt „B" mintázatú töredék korábban jött létre, mint a I.r. vádlott cipője által hátrahagyott nyom.

- A 4. számú, a 27/4. számú bűnjelcímkével ellátott linóleum darabon, az 52., 54. és az 57. számozással ellátott lábbeli lenyomat töredékeket az igazgatói iroda ajtaja előtt rögzítették.   Ez esetben is nyomkeresztezés jött létre, mert a I.r. vádlott cipője által hátrahagyott 52. számú, „A" jelzésű nyom korábban keletkezett, mint az 54. és 57. számozású „B" jelzésű lenyomat töredékek. 

- Az 5. számú, a 27/1. számú bűnjelcímkével ellátott linóleum darabon, az 1. és a 6. számozású lenyomat töredékeket az igazgatóiroda sarkától a II.r. terhelt irodája felé vezető darabon rögzítették.

- A 7. számú, a 27/3. számú bűnjelcímkével ellátott linóleum darabon, a 13. számozással ellátott lábbeli lenyomat töredéket II.r. vádlott irodájának ajtaja előtt rögzítették.

A kiegészítő nyomszakértői vélemény tartalmazza, hogy a méretarányos lábbeli lenyomatok egyedi azonosításra ugyan nem, de méret és formabeli csoportazonosításra, kizárásra alkalmasak. 

Az tisztázódott, hogy összesen három járófelületről maradt vissza lábnyom töredék. Az igazgatói iroda külső és belső helyiségeiben is az „A" és „B" mintázat, továbbá a belső helyiségben nem kizárhatóan az elhunyt személy 3. lábbelije által is hátrahagyott nyomok  voltak azonosíthatóak. 

A nyomok irányára is figyelemmel büntetőjogi bizonyossággal megállapítható, hogy az irodában fotókon rögzített „A" és „B" mintázatú nyomokat I.r. vádlott, valamint ugyanannak a személynek a lábbelije hagyta, aki az iskolai folyosó linóleumán is a „B" mintázatú nyomokat létrehozta.

A „B" mintázatú nyomokat hátrahagyó személy szintén azonosítható lábbeli lenyomatokat hagyott hátra mindkét sértett holttesteinek feltalálási helyéül szolgáló irodahelyiségekben.        

A „B" mintázat - a folyosóhoz közelebb eső - külső helyiségben személy 2. és az igazgatói iroda bejárata között, a holtest irányából kifelé mutató, míg a belső helyiségben személy 3. és a két irodát elválasztó ajtó közötti területen, egyrészt kintről befelé, másrészt bentről kifelé irányuló nyomokat is hagyott.

A leírtakat összevetve a kiegészítő nyomszakértői véleményben foglaltakkal  megállapító, hogy a „B" jelzésű lábnyomokat hátrahagyó személy cipője az igazgatói irodában vérrel szennyeződött. 

Ez a személy személy 2. halálát követően még a belső helyiségben tartózkodott, majd az irodából, az ablak melletti fal mentén, két lábnyomot hátrahagyva távozott. 

Ugyanez a lábnyom megtalálható a II.r. vádlott volt irodája felé vezető úton, valamint annak ajtaja előtt is. 

Ezzel szemben ilyen nyomok nem maradtak hátra sem a lépcsőn, sem a lépcsőfordulóban, mint ahogy a földszinten sem.

Ebből azt a következtetést kell levonni, hogy a „B" mintázatú cipőt viselő személy, miután távozott az igazgatói irodából, előbb a szerverszobához ment, majd csak azt követően vette útját a földszinti bejárat felé. Tehát a lábbeliről még az emeleten lekopott a vérszennyeződés, mert más magyarázata nem lehet, hogy ez a cipő egyáltalán nem hagyott nyomot a lépcsőn és a földszinten.

A tényszerűen rögzített nyomkereszteződések vizsgálata alapján az is megállapítható, hogy a „B" jelzésű lábbeli lenyomatokat egyértelműen I.r. vádlotthoz köthető „A" jelzésű lábbeli lenyomatok legalább két esetben felülfedik, ami azt jelenti, hogy a lenyomatokat olyan személy hozta létre, aki a bűncselekmény idején I.r. vádlottal együtt jelen volt a helyszínen, a vérbe korábban belelépett, mint az I.r. terhelt, de legalábbis a vérrel szennyezett cipővel I.r. vádlottat megelőzően ment a szerverszobához. 

Ezzel összefüggésben megjegyzésre érdemes, a hangtechnikai szakértő is azt állapította meg az akusztikum alapján, hogy a szerverszoba ajtajának kinyitása körüli probléma felmerülésekor II.r. vádlott távolabb, míg I.r. vádlott közelebb volt a diktafon - ekkor már rögzült helyzetben lévő - mikrofonjához, de már mindketten az előtérben (folyosón) tartózkodtak (15. track, a felvétel 14. perc 01. másodpercénél kezdődő és azt követő néhány mondat - I./III./1.365. oldal). 

Ugyanerre a megállapításokra jutott a bíróság a hanganyag tartalmi elemzése körében is. 

Megállapítható tehát, hogy miután  I.r. vádlott elhagyta a bűncselekmény helyszínét oda már nem tért vissza, a rendőrök és a mentők kiérkezéséig más nem járt ott, így a „B" mintázatú véres lábnyom nem kerülhetett I.r. vádlott lábnyoma alá azt követően, hogy a terhelt távozott az épületből.       

Mivel a sértettek értelemszerűen nem hagyhattak véres lábnyomokat az iskolai folyosón, mert a lelövésüket követően helyváltoztatásra képtelen voltak, ezért a „B" jelű mintázatot hagyó személy a formál logika szabályai szerint kizárólag  II.r. vádlott lehetett. 

Az eddig levezetettek alapján törvényszerűen II.r. vádlott lábbelije hagyta hátra a véres lenyomatokat, amelyből az is következik, hogy személy 2. lelövésének pillanatában bent tartózkodott az irodában vagy legfeljebb ezután ment be, tehát mindenképpen észlelnie kellett a történéseket, ennélfogva ezért sem lehet igaz az az állítása, hogy nem tartózkodott a helyiségben és nem látta az eseményeket. 

A belső helyiségben csak úgy tudott nyomokat hátrahagyni, ha bement oda, ezért azt is tényként állapította meg a bíróság, hogy személy 2. holttestét látnia kellett, azon szükségszerűen át kellett lépnie, mely alkalomkor a később eltüntetett/lemosott lábbelije vérrel szennyeződött.  

Az igazságügyi elmeorvos - és pszichológus szakértői vélemények:

A bíróság felolvasással tette a bizonyítási eljárás anyagává a  I.r. (I./X./6.137-6.151., illetve 6.161-6.173. oldalai) és a  II.r. (I./X./5.809-5.827., illetve 5.835-5.867. oldalai) vádlottakra vonatkozó igazságügyi elmeorvosi és pszichológus szakértői véleményeket, amelyeket a perbeli felek részéről támadás nem érte. 

Elsősorban mindkét szakértőtől azt szerette volna megtudni, hogy a szakterületükhöz tartozó speciális és célirányos vizsgálatok között van-e kimondottan olyan módszer, amely a két terhelt személyes kapcsolatát tudja objektíven feltérképezni, tekintet nélkül arra, hogy erről a vádlottak az exploráció során mit nyilatkoztak.  

Ennek azért lett volna jelentősége, mert a két terhelt kapcsolatára tanúk sokaságát hallgatta meg a bíróság, akik valamennyien egybehangzóan arról tettek említést, hogy a vádlottak egymástól elválaszthatatlanok voltak, mindkettő rászorult a másikra, érdekközösség alakult ki közöttük, segítették-támogatták a másikat, gyakorlatilag a kölcsönös előnyök talaján szimbiózisban éltek.
 
Ugyanakkor arról is beszámolt minden tanú, hogy a két vádlott közül II.r. vádlott volt a szellemi vezér, I.r. vádlott pedig feltétel nélküli követője, kiszolgálója, aki társa elképzeléseit és terveit végrehajtotta, vagy legalábbis azok megvalósításában kritikátlanul közreműködött, mert felnézett a II.r. vádlottra, magasztalta, már-már istenítette őt.    

Mindkét szakértő nemleges választ adott és kifejtették, hogy csak a pszichológiai tesztek, valamint a vizsgált személyek elmondása alapján lehet következtetni a jellemvonásokra, illetve ebből a köztük lévő kapcsolatra. 

Szakértő 16. igazságügyi pszichológus szakértő elmondta, hogy a személyek közötti kapcsolatok feltárására szolgáló módszert szociometriának nevezik, de természettudományos alapokon nyugvó, mérhető, számolható vizsgálati eljárás nem létezik. A beszélgetések során a szakértő - az imént kifejtettek értelmében szigorúan csak II.r. vádlott elmondása alapján - nem tárt fel olyan jellegzetességeket, amelyekből arra következtetett, hogy a II.r. vádlott bármikor manipulálta volna a társát. Azt viszont megállapította, hogy az iskola vezetése és a II.r. vádlott közötti konfliktusban I.r. vádlott egyértelműen a társa oldalára állt, mert neki adott igazat és őt fogadta el főnökének, vezetőjének (91. számú tjkv. 97. oldal, első bekezdés). 

Ügyészi kérdésre a szakértő kifejtette, hogy az exploráció során nyilvánvalóvá vált számára, hogy a II.r. vádlott körül az iskolában kialakult helyzet a fenyegetettség érzetét váltotta ki a II.r. vádlottból. Fenyegetve érezte magát elsősorban igazgatói státuszában, ebből adódóan egzisztenciális-anyagi helyzetében és az adott szituációban úgy érezte, hogy küzdenie kell, vissza kell állítani az eredeti állapotot, meg kell tartania az addig megszerzett pozícióját. 

A szakértő elmondta, hogy II.r. vádlott egyértelműen tagadta, hogy I.r. vádlott és közte a munkatársi kapcsolatoknál szorosabb viszony alakult ki, de a beszélgetéseik során le lehetett mérni, hogy ez az állítása nem fedi a valóságot, mert olyan részletekről számolt be, amelyekből azt lehetett megállapítani, hogy köztük szoros bizalmi viszony állt fenn. Ezt azzal a példával világította meg szakértő 16., hogy a II.r. vádlott elmondása szerint személyes ügyeiket, magánéletük problémáit is megosztották egymással, ez pedig már jóval több egy hétköznapi kollegiális kapcsolatnál, mint ahogy azt a terhelt beállította.   A szakértő úgy fogalmazott, hogy mindketten megbíznak egymásban, erős az elköteleződésük a másik irányába (91. számú tjkv. 103. oldal, második bekezdés). 

A II.r. vádlott védője a pszichológus szakértő meghallgatása során is a II.r. vádlott által   hangsúlyozott félelemre vonatkozóan tett fel kérdéseket, azt bizonyítandó, hogy a terhelt az adott szituációban ténylegesen rettegett I.r. vádlottól, mert a társa fegyverrel fenyegette.  

A szakértő kifejtette, hogy egy kívülállóként átélt ilyen traumatikus esemény hatása nagyon hosszú ideig megmaradhat, amely olyan reakciókat is kiválthat az érintettben, hogy a legalapvetőbb hétköznapi cselekvéseket sem tudja végrehajtani. II.r. vádlott esetében ilyen megrázkódtatás nem merült fel, mert elment a helyszínről, autót vezetett,  vásásrolni ment és egyéb cselekvéseket is végrehajtott.

A pszichológus valamennyi neki feltett kérdés megválaszolása során nyomatékosan aláhúzta, hogy megállapításait - az általa művelt tudomány természeténél fogva - mindig II.r. vádlott elmondása alapján tette meg. 

A II.r. vádlott által közöltek szerint az ölési cselekménynél I.r. vádlott volt irányító helyzetben, ez azonban nem sokáig tartott, mert ezután II.r. vádlott már saját elhatározása alapján cselekedett.

A terhelt védőjének kérdésére szakértő 16. kijelentette, hogy arról nincs tudomása, hogy a számítógép alkatrészeinek eltüntetésére I.r. vádlott utasította II.r. vádlottat. Ezért a II.r. vádlottnak ezt a magatartását pszichológus szakértői szempontból nem félelemnek, hanem egy olyan negatív, rossz emléknek értékelte, amelytől II.r. vádlott igyekezett megszabadulni, még úgy is, hogy a bizonyíték esetleg őt igazolta volna. 
A szakértő kiemelte, hogy II.r. vádlottnak a konkrét helyzetben tett kijelentései - mint például társa figyelmének felhívása az eseményeket rögzítő számítógép működésére - racionálisak, a helyzet helyes felmérésén és értékelésén alapultak, amely azt mutatja, hogy a konkrét szituációban is képes volt egy fontos külső szempontot  figyelembe venni. 

A terhelt elmondása alapján csak később került félelmi helyzetbe, a szakértő a II.r. vádlott fenti magatartását pedig meglehetősen cél- és okszerűnek minősítette, amely a helyzethez illeszkedően adekvát volt.

Miután a szakértő - zárt tárgyalás keretében - meghallgatta a felvételt, kijelentette, hogy  II.r. vádlott elmondásával ellentétben a felvételből nem az derül ki, hogy I.r. vádlott érdeke a felvételeket rögzítő szerver megszerzése, hanem az elsősorban a II.r. vádlottnak fontos. Ezzel is kiemelte, hogy II.r. vádlott racionális kontroll funkciói nem szűntek meg az adott helyzetben annyira, hogy ne tudta volna észlelni, értékelni a konkrét szituációt.

Kijelentette, hogy a II.r. vádlott által elmondottak és a hangfelvételen rögzítettek között  az ő olvasatában is ellentétek mutatkoznak. Rámutatott, hogy a hangfelvétel alapján az is bizonyossággal megállapítható, hogy a számítógép megszerzése legalábbis közös érdeke volt a vádlottaknak. 

A hangtechnikai szakértő által tett megjegyzésre - mely szerint II.r. vádlott szinte sírva, pánikban közölte, hogy nem tudja kinyitni az irodát, ahol a felvételeket rögzítő számítógép található - szakértő 16. nyomban kijelentette, hogy ez már szubjektív minősítés és a bíróság korábbi megállapításával egyezően ő is úgy értékelte, hogy az a szakértői kompetencia túllépését jelenti. 

Ehhez kapcsolódóan felvetette, hogy az eddigi kettős félelmi helyzethez akár egy harmadik is társulhatott a konkrét szituációban II.r. vádlottat illetően. Míg korábban az ölési cselekmény átélését és saját halála bekövetkezésének lehetőségét jelölte meg a szakértő II.r. vádlott esetében kettős félelmi helyzetnek, utóbb harmadik félelmi tényezőként vetette fel azt, hogy attól is tartania kellett a II.r. vádlottnak, mi történik akkor, ha nem sikerül megszereznie a számítógépet. Úgy fogalmazott, hogy volt még egy elintézetlen dolog, amit szükségszerűen meg kellett oldani.

A II.r. vádlott halálfélelmével kapcsolatban megint csak kiemelte, hogy II.r. vádlott elmondása szerint I.r. vádlott felé fordult pisztollyal a kezében, ugyanakkor erre vonatkozóan semmilyen kijelentés nem hallatszott a felvételen. 

Szakértő 16. elmondta, hogy II.r. vádlott hajlamos meglehetősen labilis érzelmi állapotba kerülni és a vizsgálati eredményei is azt mutatják, hogy a jelenlegi helyzetét (büntetőeljárás, súlyos vád, előzetes letartóztatás) szintén egzisztenciális félelemként éli meg, amely gyakorlatilag a civil életének „halálát" jelenti. 

Szintén a II.r. vádlott védőjének kérdésére reagálva részletezte, hogy - függetlenül II.r. vádlott elmondásától - a hangfelvétel pszichológus szakértői szempontból inkább azt igazolja, hogy I.r. vádlott nem akarta megölni a társát, többször is eltűnésre szólította fel, amelynek egy olvasata van, az, hogy nem akart tőle semmit. Sem megölni, sem mást, kizárólag azt, hogy menjen el onnan.

A szakértő egyetértett a bírósággal abban, hogy a hangfelvétel tartalmi elemzése és ennek megfelelő értékelése nem szakértői kompetencia, az kizárólag a bíróság feladata. Szakértő 16.  rámutatott, hogy csak a felvétel alapján lehet értékelni a történteket,  ez pedig egyetlen szakértői területhez sem tartozik. Mindazonáltal kihangsúlyozta, hogy a fegyveres I.r. vádlott „kiengedte" a helyzetből II.r. vádlottat, fel sem merült, hogy bántalmazza őt. Az I.r. terhelt a saját lőtt sérülésével volt elfoglalva, II.r. vádlottnak pedig még ekkor is az volt a fontos, hogy történjen a számítógéppel valami, mert az rögzített valamit. A II.r. vádlottat a félelme nem akadályozta meg abban, hogy ezt végig gondolja, I.r. vádlott súlyos sérülését követően társa állapotával nem foglalkozott, segítséget nem hívott,   egyedül a számítógép megszerzése érdekelte(91. számú tjkv. 121. oldal, második és harmadik bekezdés).   
    
A szakértő szerint a „nyers" halálfélelem, amely pusztán abból is adódhat, hogy valaki közeli szemtanúja egy ölési cselekménynek, hosszú ideig fennmaradhat, felidéződhet, de ezt el kell választani az összes többi lehetséges halálfélelemtől. 

Szakértő 16. -  szigorúan pszichológus szakértői szempontból - sem kizárni, sem megerősíteni nem tudta, hogy II.r. vádlott félt vagy félhetett I.r. vádlottól, de a tényekhez ragaszkodva azért leszögezte, hogy a helyzet mást mutatott, mert az I.r. vádlott     a sérülése után - saját életének kockáztatása árán is - teljesítette II.r. vádlott kérését és berúgta neki az iroda ajtót, hogy hozzáférjen a számítógéphez. E tekintetben I.r. vádlott tevékenysége inkább megnyugtatóan hatott II.r. vádlottra (91. számú tjkv. 123. oldal, utolsó bekezdés).   

A II.r. vádlott I.r. vádlottól való félelmére vonatkozóan a szakértő aláhúzta, hogy az egy dolog, amit ezzel kapcsolatban II.r. vádlott elmondott, de a későbbiekben az valóban egy reális félelme lehetett, hogy az I.r. vádlott terhelő vallomást tesz rá. A konkrét ölési helyzetben - a hangfelvétel alapján - II.r. vádlott nem I.r. vádlottól félt, hiszen a bizalmi viszony helyre állt, az I.r. terhelt segített neki betörni az irodába, hogy a számára / számukra oly fontos számítógépet megszerezzék (91. számú tjkv. 129. oldal negyedik bekezdés).   
  
Ügyészi kérdésre úgy válaszolt a szakértő, hogy a felvételen nincsen arra utaló jel, hogy II.r. vádlott félt I.r. vádlottól, az pedig egy egészen más dolog, hogy az ember általában  fél egy fegyveres személytől (91. számú tjkv. 130. oldal első bekezdés). 

II.r. vádlott figyelmét nem az ölési cselekmény kötötte le, hanem a számítógép megszerzésének problematikája foglalkoztatta. Annak ellenére nem a kritikus helyzettel foglakozott, hogy átélte azt, számára egyedül a számítógép megszerzése volt a központi kérdés. Az adekvát magatartás  II.r. vádlott részéről először a döbbenet kellett volna legyen, aztán a segítségnyújtás vagy a helyzetből történő azonnali menekülés, esetleg a sértettekkel való együttérzéssel kapcsolatos tevékenységek, de semmiképpen nem az, ahogyan ő cselekedett (91. számú tjkv. 131. oldal első bekezdés).        

Összefoglalóan tehát a bíróság szakértő 16. igazságügyi pszichológus szakértő meghallgatását követően azt állapította meg, amiről a tanúk sokasága is beszámolt, azaz a két vádlott között szoros bizalmi viszony, a kölcsönös előnyök talaján létrejött  párhuzamos elköteleződés állt fent, mely kapcsolatban a vezető szerepet  II.r. vádlott töltötte be, míg I.r. vádlott önalárendeltként azonosult a társával, minden helyzetben felnézett rá, elgondolásait, ötleteit kritikátlanul magáévá tette. Ezt a helyzetet II.r. vádlott mindig kihasználta és céljai megvalósításához - bármi volt is az - I.r. vádlott felhasználta. 

------000000------

V.

A  BÍRÓSÁG  ÁLTAL  MEGÁLLAPÍTOTT  TÖRTÉNETI  TÉNYÁLLÁS  SZERINTI BŰNCSELEKMÉNYEK  JOGI  MINŐSÍTÉSE:

A többszörösen minősülő élet elleni bűncselekménnyel kapcsolatban: 

A Btk. 166.§ (1) bekezdése szerint aki mást megöl, bűntettet követ el, és öt évtől tizenöt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.  

A fenti törvényhely (2) bekezdése tíz évtől húsz évig terjedő, vagy életfogytig tartó szabadságvesztéssel fenyegeti az elkövetőt, ha az emberölést - többek között - előre kitervelten, aljas indokból vagy célból, illetve több emberen követik el. 

A bíróság által megállapított irányadó történeti tényállás szerint személy 2. az Általános és Szakképző Iskola intézményvezetője a 2008. év őszétől célirányos vizsgálatokat folytatott az iskola működésével és ezzel szoros összefüggésben II.r. vádlott  tevékenységével kapcsolatban. Ennek során nemcsak a II.r. vádlott mulasztásait tárta fel, hanem arra is rájött, hogy II.r. vádlott - együttműködve  III.r. vádlottal -   jelentős összegeket sikkasztott el az iskola pénzéből, amelyekkel aztán sajátjaként rendelkezett. Ezzel a magatartásukkal a II. és III.r. vádlottak mintegy hatmillió forint kárt okoztak.

Személy 2. módszeresen gyűjtötte a bizonyítékokat II.r. vádlott ellen, majd a 2008. év  végén szembesítette az igazgatót az általa feltárt vagyon elleni bűncselekményekkel, azonban korábbi jó kapcsolatukra figyelemmel még mindig házon belül próbálta elintézni a dolgokat. II.r. vádlottnak lehetőséget adott arra, hogy az általa okozott kárt visszafizesse, felajánlotta neki, hogy beosztott tanárként maradjon az iskolában, de ha ezek a megoldások nem megfelelőek, akkor fegyelmi nélkül, közös megegyezéssel is elhagyhatja az iskolát.     

II.r. vádlott a kárt visszafizetni nem tudta és nem is akarta, az iskolában betöltött  állásához, valamint az ebből származó fizetéséhez egzisztenciális okokból a végsőkig ragaszkodott, így mindenképpen más megoldást keresett a problémára. 

Olyan válaszút előtt állt, hogy vagy ő marad az iskolában igazgatóként vagy távoznia kell,        de ez utóbbi esetben pedagógusi, igazgatói és nagy valószínűséggel politikai karrierje is összedől, különösen akkor, ha személy 2. feljelentést tesz és őt valamilyen vagyon elleni bűncselekmény miatt elmarasztalja a bíróság.     

Ilyen körülmények között rohamosan romlott a viszonya személy 2.-vel,  annak ellenére, hogy már ekkor taktikázásba kezdett, mert az intézményvezetőnek folyamatosan ígéreteket tett mulasztásai pótlására, majd haladékot kért, határidőket módosított, végül azonban semmit sem tett. 

Miután személy 2. kiismerte II.r. vádlott magatartását, úgy döntött, hogy végleg megszakít vele minden kapcsolatot, ezért a 2008. év december hónapjának közepén  igazgatói állásából felfüggesztette, majd a 2009. év január hó 6. napján szembesítette a II.r. vádlottat az őt terhelő bizonyítékokkal. II.r. vádlott ekkor is tagadott, védekezett, majd ellentámadásba ment át és azzal fenyegetőzött, hogy neki is bizonyítékai vannak a személy 2. által elkövetett gazdasági- vagyon elleni bűncselekményre vonatkozóan. A sértettet II.r. vádlott fenyegetőzése nem hatotta meg, ellenben közölte a II.r. terhelttel, hogy a 2009. év január hó 13. napjára összehívott kuratórium ülésen fognak dönteni a további sorsáról, illetve arról is, hogy tesznek-e ellene feljelentést.       

Személy 2.-nek ebben az időpontban már feltett szándéka volt II.r. vádlott feljelentése, e tárgyban konzultált a kerületi kapitánnyal és az önkormányzat több vezető tisztségviselőjével, illetve családtagjai előtt és baráti körében is feltárta, hogy a II.r. vádlott ellen szóló bizonyítékokat gyűjtött össze.

Időközben  II.r. vádlott sem tétlenkedett, ő szintén felkereste a helyi városvezetés prominens tagjait, valamint az MSZP helyi szervezetének vezetőit, akiktől egyrészt segítséget kért, hogy járjanak közben személy 2.-nél, kieszközölve nála további egyeztetéseket a probléma megoldása érdekében, másrészt e személyek előtt is alaptalanul vádaskodott, fenyegetőzött, hogy neki is bizonyítékai vannak személy 2. ellen.         

Az érintettek meghallgatták II.r. vádlott, de a II.r. vádlott által csepegtetett, dokumentumokkal vagy bármilyen más egyéb bizonyítékkal alá nem támasztott, összefüggéstelen állításaival kapcsolatban nem tudtak és nem is akartak állást foglalni, ezért többen is azt tanácsolták neki, hogy személyesen egyezkedjen személy 2.-vel, vagy forduljon ő a rendőrséghez.

II.r. vádlott tudta, hogy nincsenek bizonyítékai személy 2.-vel szemben, nem úgy mint fordítva. Ezért egyre kellemetlenebbé vált számára a helyzet, amit záros határidőn belül meg kellett oldania, mert az addigi egész élete, karrierje, pedagógusi és nem utolsó sorban politikai pályafutása tört volna derékba, ha a kuratóriumi ülésig nem talál megoldást a problémára.

II.r. vádlott a kialakult helyzet minden részletéről, valamint személy 2. ellene tett lépéseiről, továbbá az ő válasz reakcióiról folyamatosan tájékoztatta a barátját, I.r. vádlottat. Az I.r. vádlott az iskolában biztonsági őrként dolgozott, egyébként pedig   elvtelenül lojális volt II.r. vádlotthoz. I.r. vádlott rajongott a II.r. vádlottért, magatartását minden körülmények között helyesnek minősítette, mindenben követte őt, segítséget nyújtott számára. II.r. vádlottat istenítette, felnézett rá, ennél fogva a személy 2.-vel fennálló vitában is a II.r. vádlott pártjára állt, olyannyira, hogy társa felfüggesztését követően önkényesen elhagyta szolgálati helyét és távozott az iskolából. Oda a későbbiekben hívásra sem tért vissza, annak ellenére, hogy személyével és munkájával összefüggésben probléma nem merült fel, mert a rábízott feladatokat közmegelégedésre végezte. Később, amikor megkérdezték tőle, hogy miért ment el, azt mondta, hogy ő az igazgatójával távozott az iskolából. 

I.r. vádlott kritikátlan hűségét, határtalan lojalitását II.r. vádlott kihasználta. 

Amikor a II.r. vádlott belátta, hogy végképp nem tud visszakerülni az iskola élére, mert személy 2. ettől határozottan elzárkózik, a terheltek elhatározták, hogy megölik az intézményvezetőt és az ellenük szóló bizonyítékot - a belső kamerák felvételeit - eltüntetik. 

Az ölési cselekményt előre eltervezték, arra készültek, illetve egy esetben el is halasztották, mert nem számítottak arra, hogy a II.r. vádlott kérésére elhalasztott találkozón kívülálló tanúk is jelen lesznek. 

Az ölési cselekményt megelőző több személy 2. - II.r. vádlott találkozó időpontjáról a II.r. vádlott valamennyi esetben értesítette I.r. vádlottat, aki a helyszín közelében mindig megjelent és így járt el a vádbeli események napján is.    

A 2009. év január hó 7-én este a terheltek megjelentek az iskolában, ahol az egyeztetések során I.r. vádlott hirtelen előrántotta a korábban csőre töltött fegyverét, majd azzal fejbe lőtte személy 2.-t, aki a helyszínen nyomban életét vesztette. Ezután  I.r. vádlott pisztollyal fenyegetve arra kényszerítette a személy 2. meggyilkolását szemtanúként végig néző személy 3.-t, hogy adja oda neki az iroda kulcsát és személy 2. táskáját. 

Az irodakulcsot azért követelte az I.r. terhelt, mert a vádlottak tudták, hogy II.r. vádlott  régi igazgatói irodájában volt elhelyezve a kamerák felvételeit rögzítő számítógép szervere, amely megörökítette az ölési cselekményüket. Oda azonban csak kulccsal tudtak bejutni, azonban olyan nekik nem volt, mert azt is tudták, hogy a téli szünetben személy 2. lecseréltette a zárakat, pont azért, hogy a terheltek illetéktelenül ne tudjanak bejutni az iskolába és onnan mindenféle tárgyakat ellenőrizetlenül elvinni. 

Személy 2. táskájának átadására pedig azért utasította I.r. vádlott személy 3.-t, mert II.r. vádlottól tudta, hogy abban vannak a II.r. vádlottat terhelő bizonyítékok.

A két tárgy megszerzését követően I.r. vádlott hátulról tüdőn lőtte személy 3.-t, miközben  II.r. vádlott mindkét sértett meggyilkolásánál jelen volt, azt látta, I.r. vádlott magatartásával egyetértett, azzal ellentétesen nem avatkozott be az eseményekbe.

Személy 3. első meglövetését követően a sértettől megszerzett kulccsal II.r. vádlott a szerverszobához ment és megpróbálta kinyitni az iroda ajtaját, hogy onnan eltávolítsa az őt terhelő bizonyítékot. Amíg ő ezzel foglalatoskodott, addig I.r. vádlott odament a földön magatehetetlenül fekvő és életéért küzdő személy 3.-hoz, majd a sértettet egy közeli fejlövéssel egyszerűen kivégezte.

Ezután elhagyta az igazgatói irodát és II.r. vádlott után ment a szerverszoba irányába,  azonban a rosszul működő pisztollyal kézen lőtte magát. Időközben a II.r. vádlott pánikba esett, mert nyilvánvalóvá vált számára, hogy a kulcscsomón nincs olyan kulcs, ami illeszkedik a zárba, ezért nem tudja kinyitni az irodát, így nem tudja eltüntetni a bűnösségüket igazoló felvételeket.

Ekkor a sebzett és vérző kezű I.r. vádlott komoly fizikai erejét kihasználva berúgta az iroda ajtaját, II.r. vádlott bement, magához vette a szervert, majd a terheltek mindketten együtt távoztak az épületből. 

V/1.

Az ölési cselekmény minősítő körülményei:     

Az előre kiterveltség: 

A Legfelsőbb Bíróság 15. számú Irányelve az élet és testi épség büntetőjogi védelméről részletezi az emberölés minősített eseteinek vizsgálata során irányadó szempontokat.      

Eszerint az emberölés előre kitervelten történő elkövetése feltételezi, hogy az elkövető az ölési cselekményt véghezvitelének helyét, idejét és módját átgondolja, a végrehajtást akadályozó vagy segítő tényezőket felmérje és a lényeges előkészületi, elkövetési és az elkövetés utáni mozzanatokat figyelembe vegye.   

Az előre kiterveltséget a tervszerű és céltudatos magatartás jellemzi, amely az ölési cselekmény részleteinek átgondolását, viszonylag hosszabb időn át történő fontolgatását,  a cselekmény elkövetési szakaszainak megfelelő mozzanatok mérlegelését jelenti. Nem feltétel azonban az említett tényezők együttes fennállása.

Az ölésre irányuló céltudatos törekvés az egyenes szándék meglétét tételezi fel, azaz kizárt az előre kitervelten elkövetés megállapítása, ha az elkövető ölési szándéka eshetőleges.

A tervszerűség már akkor is megállapítható, ha tudatilag döntő vonásaiban gondolja át, alakítja ki a végrehajtási módot az elkövető.   

E minősítő körülmény nélkülözhetetlen feltétele a motívumok harcának lezajlása, azaz hogy az elkövető a cselekmény elkövetésére indító és az az ellen szóló érveket számításba vegye, tehát a céltudatos és tervszerű elkövetés mérlegelése, megfontolása.

Mindezekhez bizonyos idő szükséges, nem lehet szó előre kitervelt elkövetésről, ha az elhatározást rövid időn belül követi a véghezvitel megkezdése. Önmagában az sem zárja ki az előre kiterveltség megállapítását, ha az elkövető a  cselekményt a leleplezés biztos tudatában követi el.  

A bemutatott bizonyítékok alapján a bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a vádlottak az emberölési cselekményt előre kitervelten hajtották végre.

E minősítő körülmény megállapításához bizonyítékul szolgáltak a már korábban megfelelő mélységben részletezett híváslisták és cellainformációk adatai. Ezekből azt lehetett megállapítani, hogy a két vádlott - minden alkalommal, amikor II.r. vádlott személy 2.-vel találkozót beszélt meg vagy annak időpontját módosította - közvetlenül ezután kapcsolatot létesített egymással, majd valamennyi létrejött, illetve meghiúsult találkozó helyszínén megjelent I.r. vádlott is, anélkül, hogy az egyeztetéseken részt vett volna.  

A kérdés e vonatkozásban egyrészt úgy merül fel, hogy I.r. vádlott honnan szerzett információt II.r. vádlott és személy 2. összes olyan találkozójáról, amely a sértett halála előtti napokban történt, másrészt miért ment akkor mindig a helyszínre. 

A bemutatottak alapján (híváslisták, cellainformációk, ezekhez köthető időpontok, SMS-ek tartalma) nyilvánvaló, hogy e találkozókról kizárólag II.r. vádlottól  tudhatott I.r. vádlott, mert a 2008. év december hónapjának közepe után már nem járt be az iskolába dolgozni, tehát minden - a II.r. vádlott személyét érintő - információt csak a társától kaphatott meg.

Ha mindez igaz - már pedig tényszerűen ezt állapította meg a bíróság -, akkor valamire készültek a vádlottak több alkalommal is, mert más magyarázat nem található arra, hogy külön jelzés vagy előre megbeszélt időpont egyeztetés nélkül I.r. vádlott miért jelent meg azokon a találkozókon, amelyeken személyesen nem volt érintett.  
Ezt a logikát támasztja alá a már többször hivatkozott január 4-ei jelenet, amikor II.r. vádlott a tanú 19, tanú 20. házaspárral történt találkozásakor nyomban értesítette a bizonyíthatóan a helyszín közelében tartózkodó I.r. vádlottat arról, hogy az időpont most nem alkalmas az elkövetésre. 

Abban is az előre kiterveltséget látja igazolva a bíróság, hogy I.r. vádlott személy 2. számára váratlanul jelent meg a helyszínen, vele nem számoltak, és ez alkalommal fegyvert is vitt magával, jóllehet olyan helyre és olyan emberek közé ment, ahol nem kellett támadástól tartania. 

Ide tartozik az is, hogy a fegyvert még az előtt tüzelésre kész állapotba helyezte (csőre töltötte), mielőtt belépett volna az iskola épületébe, mert a szakértői vélemények abban is egységesek voltak, hogy a fegyver csőre töltésének jellegzetes fémes - semmivel össze nem téveszthető - hangja nem hallatszik a felvételen.     

Az előre kiterveltséget látszik alátámasztani továbbá, hogy személy 2. meggyilkolására minden előzmény nélkül, - szinte a semmiből - , váratlanul kerül sor. A lövést megelőzően    olyan jellegű vita nem hallható a felvételen ami ezt a reakciót indokolná, tehát a sértettek semmit olyat nem tettek, amellyel okot adtak volna I.r. vádlottnak az ölésre. 

Szintén szóba került már az I.r. vádlott kesztyűjének problémája.  

II.r. vádlott úgy emlékezett, hogy kezet fogtak, amikor I.r. vádlottal találkoztak és akkor nem volt kesztyű az I.r. vádlotton. Az elsődleges orvosi ellátásban részt vevő mentős tanúk már valamennyien I.r. vádlott kesztyűs kezéről tettek említést. A levágott ujjú kesztyű ilyen körülmények között elsősorban célszerűségi szempontokat szolgál, ugyanis meztelen ujjal tapintani, érzékelni könnyebb, mint kötött kesztyűben. Ha a hidegben, kint az utcán nem volt kesztyű I.r. vádlotton, az épületben pedig felhúzta, akkor újfent arra kell következtetést vonni, hogy az ölési cselekményre készült.    
               
Az igen sokszor részletezett hangfelvétel is bizonyítékul szolgál az előre kiterveltségre.      

Ennek részleteiből a bíróság azt állapította meg, hogy a vádlottak a végrehajtás helyét, idejét és módját jól átgondolták, melynek során minden számításba jöhető tényezőt igyekeztek figyelembe venni. 

A hangfelvételből nemcsak az állapítható meg - II.r. vádlott állításával szemben -, hogy a II.r. vádlott egyáltalán nem félt I.r. vádlottól, hanem az is, hogy az első lövést követően   nem menekült el a helyszínről, a történtek láttán még csak döbbenetét sem fejezte ki, hanem egyszerűen csendben volt és bátran kijelenthető, hogy közönyösen figyelte, illetve  tudomásul vette a történteket. 

Ez két dolgot jelent: egyrészt azt, hogy I.r. vádlottal szándékegységben volt, a történések nem érték őt váratlanul, azokra számított, másrészt I.r. vádlottra szándékerősítőleg hatott, mert jelenléte és hallgatása - az előzetes egyeztetést követően - beleegyezést, még inkább megerősítést, támogatást, inspirációt jelentett az I.r. vádlott számára.    
   
Személy 2. megölését követően  II.r. vádlottnak a fenti jellemzőkkel leírt magatartása folytatódik, mert I.r. vádlott személy 3.-nak adott utasításai alatt az irodában jelen van, de mégsem tesz semmit, csak hallgat. Meg sem próbálja lebeszélni az I.r. vádlottat a cselekménye folytatásáról, mint ahogyan fel sem merül benne, hogy meneküljön vagy segítséget kérjen.

Ellenben az irodakulcs megkeresésében aktívan részt vett, majd sietett, hogy kivegye a gépet a helyéről. Már a szerverszoba ajtajánál tartózkodott, amikor a felvétel 13 perc 54 másodpercénél eldördült az ötödik lövés, amellyel I.r. vádlott saját magát sebezte meg.  Négy másodperc késéssel - 13 perc 58 másodpercnél - közölte I.r. vádlott félhangosan, maga elé mondva, hogy kézen lőtte magát, majd csak ezután reagál II.r. vádlott azzal, hogy baszd meg. 

Mindez azt mutatja, hogy a II.r. terhelt az ötödik lövésről azt gondolta, hogy az ismét személy 3.-t érte, így nem is reagált rá, mert abban nem volt újdonsága számára, és kizárólag I.r. vádlott önsebzése váltott ki belőle indulati reakciót. 

Az előre kiterveltséget erősítik a bíróság álláspontja szerint azok a mozzanatok is, amelyek egyértelműen mutatják, hogy az adott helyzetben a terheltek tudták, hogy hogyan cselekedjenek (kulcs, táska, szerver megszerzése), mondataikat nem kellett egymásnak megmagyarázniuk, azt lehet mondani,  hogy fél szavakból is megértették egymást. 
A bíróság megítélése szerint a „személy 3. kulcsát vedd el", a „Vedd ki a gépet", a „Nyisd ki az ajtót", a „De a számítógép...", a „Gyere húzd ki", a „Tűnj el", mind-mind arra utalnak, hogy a vádlottak előre kitervelten, meghatározott menetrend szerint, céltudatosan, egymás tevékenységét segítve és kiegészítve cselekedtek, hogy a kitűzött céljukat végrehajtsák.     

Szintén az előre kiterveltség ékes példáját mutatják azok a magatartások, amelyeket II.r. vádlott tanúsított a bűncselekmény elkövetése után. 

Jóllehet II.r. vádlott a deliktum végrehajtása utáni magatartását a I.r. vádlottól való félelmével, rettegésével magyarázta, azonban a bíróság az eddig bemutatottak szerint e védekezést nem fogadta el. Ugyanakkor a cselekmény tényleges körülményeinek megállapítását megnehezítő, a felderítést tévútra vezetni alkalmas vádlotti magatartásból visszamenőleg is az előre kiterveltségre vont következtetést. 

Ilyen magatartás volt a II.r. terhelt részéről, hogy az általa eltüntetett bizonyíték felkutatása során többször is félrevezette a nyomozó hatóságot és végül természetesen nem került elő a felvétel.     

Még nem volt gyanúsítotti pozícióban, őrizetbe sem vették, amikor már jó előre, több személy előtt is olyan nyilatkozatokat tett, amellyel saját magának próbált alibit igazolni.

A bíróság e mozzanatokban is az előre kiterveltséget vélte felfedezni II.r. vádlott vonatkozásában. 

A II.r. vádlott védője az eljárás során többször hivatkozott arra, hogy II.r. vádlottal szemben az előre kiterveltség már csak azért sem állapítható meg, mert a közte és a személy 2. sértett között fennálló nézeteltérésről nagyon sokan tudtak - azt mindkét érintett személy többeknek elmondta -, ezért ha II.r. vádlott ilyen körülmények között gyilkosságot tervezget, akkor nagyon hamar lebukott volna, tehát ennek nem volt értelme. 

A bíróság nem osztotta ezt a védői érvelést, mert a II.r. vádlott és a személy 2. sértett közötti probléma másokkal való megosztása önmagában nem zárta ki a későbbi emberölési bűncselekmény kitervelését, ennélfogva a Fővárosi Törvényszék a két tény között nem talált olyan összefüggést, amely azt eredményezte volna, hogy az egyik tény kizárja a másikat. 

Mindezek alapján a bíróság mindkét vádlott esetében megállapította az előre kitervelten elkövetést, ami személy 2. vonatkozásában további magyarázatra nem szorul. 

Személy 3.-t illetően ezt mindössze azzal szükséges kiegészíteni, hogy a vádlottak személy 2. megölésére készültek, de tervükön nem változtattak akkor sem, amikor látták, hogy a másik sértett is a helyszínen van. 

Ez úgy is megfogalmazható, hogy reális lehetőségként számításba vették személy 3. jelenlétét is, azaz bekalkulálták, hogy szükség esetén vele is végezni kell. 

Ezért tehát  személy 3. vonatkozásában is megállapította a Fővárosi Törvényszék a fenti minősítő körülményt, mert mindkét sértettel szemben előre kiterveltként is minősül a cselekmény, ha a tettes(ek) eredendően egy személy megölését tervelték ki, ám - cselekményük leleplezésének elkerülése érdekében - a helyszínen tartózkodó másik sértett agyonlövését is elhatározzák, majd az ölést az első sértettre részleteiben átgondolt és kidolgozott terv ismételt felhasználásával, viszonylag rövid időn belül, végrehajtják (BH. 2012. évi 57. számú jogeset).  

II.r. vádlott védekezésének szerves részét képezte az eljárás során mindvégig hangoztatott azon állítása, mely szerint ő a körülmények áldozata, mert rosszkor volt rossz helyen. Valójában ez a helyzetértékelés személy 3.-ra igaz, mert míg személy 2.-nek szükségszerűen meg kellett halnia, addig személy 3. ilyen értelemben a szerencsétlen körülmények áldozata lett, mert nem maradhatott szemtanúja a terheltek  bűncselekményének.     

Ez azonban már átvezet a másik minősítő körülmény, az aljas indokból történő  elkövetéshez:

A jogirodalom és  ennek megfelelően a bírói gyakorlat szerint akkor aljas indokból (célból) elkövetett az emberölés, ha az erkölcsileg mélyen elvetendő motívumból fakad vagy ilyen célból valósítják meg. 
 
E minősített eset megállapításának elengedhetetlen feltétele az elkövetést megelőző történések alapos elemzése, nem utolsó sorban az elkövetőnek a sértetthez fűződő személyes viszonyának feltárása. 

A bíróság által megállapított irányadó történeti tényállás alapján nem kétséges, hogy a II.r. vádlott ellen - az általa elkövetett vagyon elleni bűncselekményekről - konkrét bizonyítékokat gyűjtő és feljelentést tervező személy 2.-nek e magatartása miatt kellett meghalnia. 

A korábban részletesen kifejtettek szerint II.r. vádlott több okból sem engedhette meg magának, hogy állását elveszítse, hiszen annak további élete egészére kiterjedő és mélyreható következményei lettek volna. Azzal is tisztában volt, hogy a személy 2. által összegyűjtött bizonyítékok valóságosak, megalapozottak és elegendőek is egy büntetőeljárás megindításához.  

E helyen jegyzi meg a bíróság, hogy a fenti körülményt II.r. vádlott a tárgyaláson   ténybelileg beismerte, mert kifejtette, hogy valamilyen bűncselekményt - ebből a szempontból most teljesen mindegy, hogy vagyon elleni  vagy gazdasági deliktumról van szó - elkövetett, még a felelősségét sem vitatta, mindössze azt áthárítani vagy legalábbis megosztani igyekezett, amikor hangsúlyozta, hogy mindent személy 2. utasítására tett.      

Látható tehát, hogy valamilyen bűncselekményt elkövetett II.r. vádlott, személy 2.-nek ezt alátámasztó dokumentumok voltak a birtokában, ezekkel szembesítette a II.r. terheltet, aki ezért elhatározta, hogy a sértettet megöli és megszerzi a személy 2. aktatáskájában lévő bizonyítékokat.    
A II.r. vádlottnak az ölési cselekményét még a 2009. év január hó 13. napja előtt végre kellett hajtania, mert személy 2.-től tudta, hogy a fenti napra tervezték a kuratóriumi ülést, ahol döntöttek volna a személyes sorsáról és az ellene indítandó büntetőeljárásról is. 

A Fővárosi Törvényszék álláspontja szerint a fentiek alapján az aljas indok, mint az emberölés minősítő körülménye legalább két okból megállapítható: 

Az egyik tehát az volt, hogy II.r. vádlott mindenáron vissza akarta szerezni, illetve meg akarta tartani igazgatói posztját, mert egy ellene induló büntetőeljárással mindent elveszített volna.   

Tanúvallomások (tanú 26., tanú 27., tanú 28.) voltak arra vonatkozóan, hogy II.r. vádlott többször, több helyen, jó néhány személy előtt kijelentette, hogy mindenképpen visszakerül az iskola igazgatói székébe, azonban személy 2.fel a jövőben már nem tud és nem is akar együtt dolgozni.     

Tanú 28. arról is nyilatkozott, hogy II.r. vádlott elmondta neki, az állására anyagi okokból is szükséges van, hiszen építkezésbe kezdett, hitelt vett fel, ezért nem engedheti meg magának, hogy rendszeres jövedelem nélkül maradjon. 

A 2009. év január hó 6. napján - amikor II.r. vádlott találkozott személy 2.-vel és tanú 15-el - végképp kiderült számára, hogy az őt terhelő bizonyítékok az intézményvezetőnél vannak, továbbá azzal is szembesítették, hogy jogi lépéseket tesznek vele szemben, azaz feljelentik őt. 

Ennél fogva II.r. vádlottnak az ölési cselekmény indítékául szolgált az ellene szóló bizonyítékok megszerzése. Ezt a motívumot az is jól példázza, hogy a bűncselekményeit alátámasztó dokumentumok eltűntek az iskolából az ölési cselekmény során, mert a hangfelvétel igazolja, hogy I.r. vádlott utasította személy 3.-t személy 2. táskájának átadására. 

A vádlottak - különösen  II.r. terhelt - mindössze azzal nem számoltak, illetve azt hagyták figyelmen kívül, hogy személy 2. másolatokat is készített a bizonyítékokból.  

Amennyiben pedig részben vagy egészben igaz lenne II.r. vádlott védekezése, mely szerint az ő magatartásától elkülönülten is történtek -  személy 2.-nek tulajdonítható - gazdasági visszaélések vagy vagyon elleni bűncselekmények az iskolában, akkor is megállapítható, hogy a II.r. vádlott indítéka ettől függetlenül fennállt, ezt a bizonyítékok egyértelműen alátámasztották.  

Az aljas indok, mint minősítő körülmény megállapíthatóságának másik oka személy 3. személyére vonatkozik, melyet már nem sokkal ezelőtt érintett a bíróság. E sértettnek azért kellett meghalnia, mert egyrészt szemtanúja volt személy 2. megölésének, másrészt ő is részt vett az intézményvezető vizsgálódásaiban, illetve tisztában volt annak eredményeivel, így mindent tudott, tehát szükségképpen meg kellett akadályozni, hogy egy II.r. vádlott, illetve I.r. vádlott elleni büntetőeljárásban tanúvallomást tegyen. 

A kijegecesedett bírói gyakorlat következetes abban, hogy az emberölés aljas indokból elkövetettként minősül, ha az elkövető az ölési cselekményt a felelősségre vonás elkerülése végett valósítja meg. Ennek a minősítésnek a megállapítása szempontjából még annak sincs jelentősége,  hogy a későbbi büntetőeljárásban egyáltalán megállapítják-e  a terhelt büntetőjogi felelősségét vagy az felelősségének mellőzésével, esetleg korlátozottabb megállapításával zárul (BH. 2003. évi 141. számú jogeset). 

Az aljas indokból vagy célból elkövetésnek a tipikus esete, amikor az elkövető az emberölést valamely más bűncselekmény véghezvitele, illetőleg a felfedezésének meghiúsítása, a felderítés megakadályozása, vagy megnehezítés céljából követi el, vagy pedig az elkövető azért öli meg az áldozatát, mivel az őt felismerte (BJD. 7455., 8133., 8883.)

Nem kerülhető meg e minősítő körülmény indokolása során I.r. vádlott szerepe,  különös figyelemmel arra, hogy az I.r. vádlottnak semmiféle indítéka nem volt az élet elleni bűncselekményre, azon kívül, hogy II.r. vádlotthoz végtelen hűség kötötte. Sem személy 2.-vel, sem személy 3.-al nem volt személyes konfliktusa, az iskola vezetése I.r. vádlottat nem bocsátotta el, őt nem rúgták ki, munkájára számítottak. Az I.r. vádlott saját elhatározásából, II.r. vádlott iránt érzett kritikátlan lojalitásától vezérelve önkényesen hagyta el a szolgálati helyét, akként, hogy többször is esélyt adtak neki a visszatérésre.       

A találkozón történtek szintén nem szolgáltattak okot az I.r. vádlottnak az emberölésre, hiszen az intézményvezető nem tagadta meg a személyes tárgyai visszaadását, mindössze arra kérte, hogy egy másik napon jöjjön vissza értük. 

A lefolytatott bizonyítási eljárás eredményeként büntetőjogi bizonyossággal megállapította a Fővárosi Törvényszék, hogy I.r. vádlott tisztában volt a II.r. vádlott ellen folyó vizsgálattal, ismerte annak a II.r. terheltre súlyos következményeit, azt is tudta, hogy büntetőjogi lépések is várhatók a társával szemben, valamint jelen volt valamennyi olyan találkozón, ami a kívülálló emberek meggyőzésére irányult II.r. vádlott ártatlanságával kapcsolatban. Azoknak a találkozóknak is a közelében volt, amelyek II.r. vádlott és személy 2. között zajlottak, ezek eredményeiről a II.r. vádlottól első kézből értesült, illetve a terhelteknek a bíróság előtt tett nyilatkozatai is azt igazolták, hogy az I.r. vádlott meglehetősen mélyen belefolyt az eseményekbe és igen részletes ismeretekkel rendelkezett a II.r. vádlottat érintő dolgokról.    
   
Ilyen előzmények után  I.r. vádlott kizárólag  II.r. terhelt érdekében eljárva hajtotta végre a tényleges ölési cselekményt - úgy, hogy társától az előzményekről értesült, a körülményekkel tisztában volt -, ezért értelemszerűen az ő vonatkozásában is meg kellett állapítani az aljas indokból történő elkövetést.     

A több emberen elkövetett emberölés megállapításának van helye, ha az elkövető akár egyetlen akarat-elhatározásból fakadóan, egy időben, illetőleg egymást követően, akár különböző időpontokban és eltérő akarat-elhatározásból hajtja végre a több ember megölését. Nem előfeltétele tehát a fennálló törvényi egységbe foglalásnak az egységes akarat-elhatározás és az időbeli közelség, de a felelősségre vonásnak egy eljárásban kell megtörténnie. A bűncselekmény befejezettségéhez legalább két ember halálának a bekövetkezése szükséges. 

Jelen esetben a vádlottak személy 2.-t és személy 3.-t azonos helyen és időben, egységes akarat-elhatározásból fakadóan ölték meg, így mindkettőjük vonatkozásában fennáll e minősítő körülmény is.    

------000000------

Jelentős rész jutott a bizonyítási eljárásban a két vádlott személyes kapcsolatának pontos feltárására. Amint az az eddigiekből kiderült, a bíróság számos tanút hallgatott meg erre vonatkozóan és pszichológus szakértőt is igénybe vett.    

A két terhelt viszonyának felderítésére elsősorban azért volt szükség, hogy a bíróság tisztán lásson abban a kérdésben, hogy a terheltek közül általában kié volt a vezető szerep, majd megállapítsa azt, hogy ez vonatkoztatható-e a bűncselekmény elkövetésére is. 

Számos tanú ugyanis a tapasztalatai, benyomásai alapján azt a véleményét fogalmazta meg, hogy az élet elleni bűncselekmény elkövetése kizárólag  II.r. vádlottnak állt érdekében, és ennek végrehajtására csak „eszközként" használta - nem a szó büntetőjogi, hanem hétköznapi értelmében -  I.r. terheltet.         

A lefolytatott bizonyítási eljárás után tulajdonképpen az ügyben eljáró tanács tagjai is egységesen ilyen véleményt alakítottak ki, azonban más a személyes meggyőződés és egészen más a büntetőjogi bizonyossággal megállapítható tény. Minden körülmény abba az irányba mutat, hogy az élet elleni bűncselekmény kitalálója, szellemi atyja  II.r. vádlott volt, hiszen csak neki volt motivációja erre. 

A szubjektív meggyőződés a büntetőeljárásban azonban a legkevésbé sem helyettesítheti az objektív tényeket, vagy az azokból levonatható okszerű és logikus következtetéseket. 

Egyedül  I.r. vádlott tudott volna bizonyítékot szolgáltatni II.r. vádlott felbujtói magatartására, úgy, hogy vallomást és tesz és feltárja azt, hogy milyen indíttatásból, kinek az ötlete alapján hajtotta végre az ölési cselekményt, amelyre neki semmilyen személyes oka nem volt. Azonban ezt nem tette meg, maga is érdemi védekezést terjesztett elő, így sem az ügyész, sem a bíróság nem volt olyan helyzetben, hogy a vádiratban foglalt történeti tényállástól részben eltérő tényállást, és ennek megfelelően részben eltérő minősítést állapítson meg  II.r. terheltet illetően.    

A II.r. vádlott védője perbeszédében úgy fogalmazott, hogy számára az a kiindulási pont,  hogy személy 2.-t és személy 3.-t  I.r. vádlott ölte meg, ez a bizonyítékok alapján nem kérdéses, egyszerűen evidencia.

A bíróság - legalábbis e körben - egyetértett II.r. vádlott védőjével és megítélése szerint is a II.r. terhelt a büntetőeljárás főszereplője, mint ahogyan ő volt az ölési cselekményt taglaló vádirati történeti tényállás kulcsfigurája is. 
Az egész bizonyítási eljárás legnagyobb részt - de természetesen nem kizárólag - arról szólt, hogy  II.r. vádlottnak mi volt pontosan a szerepe az ölési cselekményben.

Az kétségtelen tény, hogy az eseményeknél jelen volt, a történéseket tapasztalta és mindvégig együttműködött az emberölést ténylegesen végrehajtó I.r. vádlottal. Erre  vonatkozóan többirányú érdemi védekezést fejtett ki, amelyeket a bíróság a korábban részletezettek szerint tételesen elvetett, e helyen azokat már szükségtelen megismételni. 

A Fővárosi Törvényszék II.r. vádlott védekezéseinek elvetése során arról is számot adott, hogy azok miért nem foghatnak helyt, ezáltal egyetértett a vádiratban foglalt minősítéssel, mely szerint a II.r. vádlott bűnrészes volt a kettős emberölésben. 

Egyetlen kérdés maradt: a részesség keretein belül a bírói gyakorlat szerint az enyhébb megítélésű bűnsegédi, vagy a súlyosabb értékítélet alá eső felbujtói magatartás állapítható-e meg a terhére.       

Mivel a bíróság vádhoz kötött, továbbá a lefolytatott bizonyítási eljárás eredményeként sem az ügyész, sem a bíróság nem talált olyan bizonyítékot ami kétséget kizáróan megállapíthatóvá tenné II.r. vádlott vonatkozásában a felbujtói alakzatot, ezért a II.r. vádlott bűnösségét bűnsegédi magatartásban állapította meg.    

Többször volt már róla szó, hogy a két terhelt közül egyedül a II.r. vádlottnak volt oka az emberölés végrehajtására, ezért joggal vetődött fel az egész eljárás során annak lehetősége, hogy II.r. vádlott magatartásának helyes minősítése a felbujtás lenne. Azonban  I.r. vádlott erre vonatkozóan sem tett terhelő nyilatkozatot társára, egyéb bizonyíték pedig nem állt rendelkezésre, a szubjektív feltételezés és belső meggyőződés pedig nem büntetőjogi kategória. 

Nem lehet szó nélkül hagyni, ezért néhány mondat erejéig foglalkozni kell II.r. vádlott védekezésének egyik kiemelt jelentőségű mozzanatával, mely szerint már csak azért sem követhetett el bűncselekményt - nem lehetett az emberölés bűnsegédje -, mert a két sértett megölésekor nem volt jelen az irodában, azokról nem tudott, társa cselekményeit nem látta. A hangfelvételen rögzített - a bíróság megítélése szerint egyébként logikusan, ésszerűen és elfogadhatóan meg nem magyarázható - I.r. vádlottal együttműködő magatartása pedig legfeljebb bűnpártolás, amiért viszont büntethetőséget kizáró okból (kényszer és fenyegetés) nem vonható felelősségre.

A büntethetőséget kizáró ok hiányát, ennélfogva a minősített bűnpártolást a bíróság már kizárta, a bűnsegédséggel összefüggésben pedig az alábbiakat fejti ki:

A Btk. 21.§ (2) bekezdése értelmében bűnsegéd az, aki a bűncselekmény elkövetéséhez  szándékosan segítséget nyújt.

A törvényi meghatározás fogalmi elemeiből látható, hogy a tettes által végrehajtott bűncselekménynek szándékosnak kell lennie, ebből adódóan a járulékos jellegű bűnsegédi magatartás is csak szándékos lehet. A bűnsegéd előmozdítja, elősegíti a bűncselekmény törvényi tényállásának más által történő megvalósítását. Az elkövetési magatartás, a segítségnyújtás konkrét formája sokféle lehet, a hangsúly azon van, hogy semmiképp sem valósítson meg a bűnsegéd - a tettessel szándékegységben - törvényi tényállási elemet, mert ez esetben már társtettességről van szó.   

A jogtudomány a bűnsegédi magatartás alapvetően két formáját különbözteti meg: 

Fizikai bűnsegély minden olyan segítségnyújtás, amely nem minősül a törvényi tényállásban meghatározott elkövetési magatartásnak, de előmozdítja a tettesi alapcselekmény végrehajtását. A fizikai jellegű segítség konkrét formája sokféle lehet, így például a bűncselekmény eszközének elkészítése, átadása, az elkövető helyszínre szállítása,  figyelő tevékenység végzése.   

Pszichikai bűnsegély esetében a tettesben a bűncselekmény elkövetésére vonatkozó szándék már kialakult és a pszichikai bűnsegéd ezt az akaratelhatározást erősíti, támogatja. A bűnsegéd tehát ilyenkor a tettes pszichikumára hat, mégpedig a bűncselekmény elkövetésének előmozdítása érdekében. 

A pszichikai bűnsegédlet is számtalan módon valósítható meg, ezek közé tartozik az úgynevezett szándékerősítő jelenlét (BH. 1994. évi 299. számú jogeset II. pontja).
 
A bűnsegély ugyanakkor passzív magatartással is elkövethető, amely a bűncselekmény színhelyén való jelenlétet feltételezi. Önmagában a bűncselekmény elkövetési helyén való  passzív jelenlét a pszichikai bűnsegély megállapítására nem alkalmas.    

Büntetőjogi felelősség az elkövetési magatartást ki nem fejtő jelenlévő személyt csak akkor terheli, ha:

a./ előzetesen tud a tettes bűncselekmény elkövetésére irányuló szándékáról,
b./ a tettessel szándékegységben van,  
c./ a jelenléte szándékerősítőleg hat a tettesre.  

A fentiekből látható tehát, ha a jelenlévő személy előzetesen nem tud a tettes bűncselekmény elkövetésére vonatkozó szándékáról, vagy ha ugyan tud róla, de nincs vele  akarategységben (kifejezi egyet nem értését a bűncselekmény elkövetésével kapcsolatban, tiltakozik), továbbá nem hat szándékerősítőleg az elkövetőre (a tettesnek tudnia kell, hogy a társa a cselekvőségével azonosul, a támogatására számíthat) nem állapítható meg a bűnsegédi magatartás.   

A fentieket II.r. vádlott magatartására vetítve az alábbiak állapíthatók meg:

Tény, hogy a II.r. vádlott a bűncselekmény elkövetésnek helyén és időpontjában jelen volt. Arra vonatkozóan pedig nem merült fel adat, hogy bármilyen konkrét fizikai segítséget nyújtott volna I.r. vádlottnak, melynek egyenes következménye, hogy magatartásának vizsgálata a pszichikai bűnsegédletére korlátozódik.    

Ennek tisztázása után immár azt kell vizsgálni, hogy II.r. vádlott szándékerősítőleg hatott-e I.r. vádlottra, akiben ezek szerint már korábban kialakult az ölési szándék.
   
A bíróság álláspontja szerint egyértelműen igen a válasz, mert tényként kell kezelni - az előre kiterveltségre is figyelemmel -, hogy már kialakult ölési szándékkal ment a helyszínre az I.r. vádlott. Ismét hangsúlyozni kell, hogy a sértettek megölése kizárólag II.r. vádlottnak állt érdekében, I.r. vádlott minden előzményről a társától tudott, ennélfogva amikor csőre töltött pisztollyal II.r. vádlottal együtt érkezett az iskolába, az emberölés volt a szándéka, mellyel a II.r. terhelt is értelemszerűen tisztában volt. Mindössze arra nem volt bizonyíték, hogy a II.r. vádlott felbujtója volt e cselekménynek. Ilyen körülmények között II.r. vádlott legalább bűnsegédi magatartása nem vitatható, mint ahogy az sem, hogy legalább szándékerősítőleg hatott I.r. vádlottra.  

A bíróság által megállapított irányadó történeti tényállás szerint  II.r. vádlott nemcsak a bűncselekmény helyén (az iskolában), hanem annak színhelyén (az igazgatói irodában) is jelen volt a sértettek megölésekor.

A sértettek megöléséről, azaz I.r. vádlott bűncselekmény elkövetésére irányul szándékáról előzetesen tudott, mert legalább annyit bizonyosan meg lehetett állapítani, hogy a terheltek előre kitervelték a deliktumot, annak részleteit kidolgozták, készültek rá, ezért  fel sem merülhet, hogy a II.r. vádlottnak ilyen irányú ismeretei nem voltak.       

A tettesi magatartást tanúsító I.r. vádlottal való szándékegységét egyértelműen bizonyítja, hogy az I.r. vádlott ölési cselekményét nem ellenezte, a helyszínről nem menekült el, I.r. vádlottól nem félt, még csak meg sem ijedt tőle, segítséget nem hívott, a cselekmény folytatása során pedig együttműködött vele, mi több, a legfontosabb dologra  éppen ő hívta fel társa figyelmét. 

Még ha a bíróság el is fogadta volna II.r. vádlottnak azt a védekezését, hogy a  sértettek megölésének legszűkebb értelemben vett színhelyén nem volt jelen, akkor is az ott tanúsított cselekvősége mindenképpen alkalmas a bűnsegédi magatartásának megállapítására.  

Ezért tehát a bíróság  I.r. és  II.r. vádlottakat bűnösnek mondta ki a Btk. 166.§ (1) bekezdésében meghatározott és a (2) bekezdés a./, c./ és f./ pontjai szerint minősülő előre kitervelten, aljas indokból és több emberen elkövetett emberölés bűntettében, mely bűncselekményt az I.r. terhelt a Btk. 20.§ (1) bekezdése értelmében tettesként, míg a II.r. vádlott a Btk. 21.§ (2) bekezdésében megfogalmazottak alapján bűnsegédként valósított meg.      

I.r. vádlott azzal a magatartásával, hogy ismeretlen helyen, időben és körülmények között megszerezte, majd magánál tartotta a VV 4495 gyári sorozatszámú, AP-9 típusú Browning Short kaliberű maroklőfegyvert és a hozzátartozó legalább 47 darab,    ugyancsak 9 mm Browning Short kaliberű, Winchester gyártmányú, Super-X Silvertip Hollow Point típusú lőszert, megvalósította a Btk. 263/A.§ (1) bekezdés a./ pontja szerint minősülő lőfegyverrel és lőszerrel visszaélés bűntettét, mert azok tartására  jogosító hatósági engedéllyel nem rendelkezett.    
------000000------

V/2.

A vagyon elleni és a közbizalom elleni bűncselekmények jogi minősítése:

A bíróság által megállapított irányadó történeti tényállás szerint  II.r. vádlott, mint az Általános és Szakképző Iskola igazgatója, valamint élettársa  III.r. terhelt a tanintézmény gazdasági vezetője a pénzügyi-számviteli ellenőrzések hiányosságait felismerve és kihasználva fiktív számlákat állítottak ki az iskola nevében a tulajdonukat képező  Bt. nevére. Így négy alkalommal, összesen 1.010.000 forintot     utalták át az  Bt. számlájára, majd az összegeket saját céljaikra fordították. 

A 2008. év február hónapjában  II.r. vádlott hat pedagógus - köztük saját - nevére készített hamis kiküldetési rendelvényeket, melyet minden esetben utalványozott is. III.r. vádlott tisztában volt a kifizetések jogcímének valótlanságával, ennek ellenére lekönyveltette azokat és intézkedett a kifizetésekről. A vádlottak e magatartásukkal összesen 931.796 forinthoz jutottak jogtalanul, amelyet saját céljaikra fordítottak. 

A 2008. év tavaszán  II.r. vádlott más-más személyektől hamis számlákat szerzett be takarítás és terembérlet címén, összesen 2.300.000 forint értékben. A terhelt a számlákat kibocsátó személyeknek a számlák értékének 10%-át juttatta. III.r. vádlott ez esetben is tudott a számlák hamisságáról, de ennek ellenére azokat lekönyveltette és kifizettette. A terheltek tisztában voltak vele, hogy a számlák mögött semmilyen valóságos gazdasági tevékenység nem volt.    

A 2008. év szeptember hónapjában oktatási tevékenység címén 400.000 forintot könyveltetett le II.r. vádlott  III.r. terhelttel a Kft. nevében. A  Kft. ugyanakkor oktatási tevékenységet nem végzett az iskolában, az így megszerzett pénzt a vádlottak saját céljaikra fordították. 

A terheltek a  III.r. vádlott által kezelt iskolai házi pénztárból is rendszeresen vetek fel kisebb-nagyobb összegeket - összesen 1.075.945 forintot -, amelyet aztán szintén a saját céljaikra fordítottak.      

A vádlottak az alapítványnak összesen 6.567.741 forint kárt okoztak.

A Btk. 317.§ (1) bekezdésében foglaltak szerint, aki a rábízott idegen dolgot jogtalanul eltulajdonítja, vagy azzal sajátjaként rendelkezik, sikkasztást követ el.  

Ugyanezen törvényhely (5) és (6) bekezdéseinek b./ pontjai szigorúbban rendelik büntetni a bűncselekményt, ha az előbbi megkülönböztetés szerint azt nagyobb, illetve jelentős értékre követik el, bűnszövetségben és üzletszerűen.   

A Btk. 138/A.§ b./ pontja szerint a kár nagyobb, ha az kétszázezer forintot meghaladja, de a kétmillió forintot nem haladja meg, míg a c./ pont szerint a kár jelentős, ha a kétmillió forintot meghaladja, de az ötvenmillió forintot nem haladja meg. 

A Btk. 137.§ 7. pontja értelmében bűnszövetség akkor létesül, ha két vagy több személy bűncselekményeket szervezetten követ el, vagy ebben megállapodik, és legalább egy bűncselekmény elkövetését megkísérlik, de nem jön létre bűnszervezet. 

A Btk. 137.§ 9. pontja alapján üzletszerűen követi el a bűncselekményt, aki ugyanolyan vagy hasonló jellegű bűncselekmény elkövetése révén rendszeres haszonszerzésre törekszik. 

 II.r. és  III.r. vádlottak egyrészt azzal a magatartásukkal, hogy a 2007. év tavaszán hamis számlákat állítottak ki a saját cégük nevében, majd az iskolából átutalt pénzt saját céljaikra felhasználták és ezzel 1.010.000 forint kárt okoztak, megvalósították a Btk. 317.§ (1) bekezdésében meghatározott, a (2) bekezdés a./ és c./ pontjaira figyelemmel, az (5) bekezdés b./ pontja szerint minősülő nagyobb értékre, üzletszerűen, bűnszövetségben és folytatólagosan elkövetett sikkasztás bűntettét, mint társtettesek (a B.XXI.1097/2009/18. számú vádirat 1. tényállási pontja).  

Azzal a magatartásukkal pedig, hogy a 2008. év februárjától az őszig terjedő időszakban hamis számlák alapján pénzátutalásokat teljesítettek, majd azt saját céljaikra  fordítva 5.407.741 forint kárt okoztak az alapítványnak, társtettesként megvalósították a Btk. 317.§ (1) bekezdésében meghatározott, a (2) bekezdés a./ és c./ pontjaira figyelemmel, a (6) bekezdés b./ pontja szerint minősülő jelentős értékre, üzletszerűen, bűnszövetségben és folytatólagosan elkövetett sikkasztás bűntettét, mint társtettesek (a B.XXI.1097/2009/18. számú vádirat 2. tényállási pontja).  

A terheltek a rájuk bízott idegen dologgal sajátjukként rendelkeztek, azaz a tulajdonosi jogok tartalmát képező rendelkezési jogot gyakoroltak és e magatartásukkal valósították meg a sikkasztást.

A II. és III.r. vádlottak magatartásában egyaránt maradéktalanul felismerhetőek voltak a bűnszövetség és az üzletszerűség törvényi tényállási elemei, hiszen a sikkasztást szervezett formában követték el, amellyel a rendszeres haszonszerzés volt a céljuk. Tevékenységük maradéktalanul illeszkedett a folytatólagosság törvényi egységének fogalmába is. 

A Btk. 276.§-a értelmében, aki jog vagy kötelezettség létezésének, megváltozásának vagy megszűnésének bizonyítására hamis, hamisított vagy valótlan tartalmú magánokiratot használ, vétséget követ el és egy évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.   

A II. és III.r. vádlottak a hamis számlák kiállításával és felhasználásával társtettesként megvalósították a 10 rendbeli - három esetben folytatólagosan elkövetett - magánokirat-hamisítás vétségét.

A Btk. 12.§ (2) bekezdése értelmében nem bűnhalmazat, hanem folytatólagosan elkövetett bűncselekmény az, ha az elkövető ugyanolyan bűncselekményt, egységes elhatározással, azonos sértett sérelmére, rövid időközökben többször követ el.  

A II. és III.r. vádlottak az  Bt. nevére kiállított számlákkal (2007. április 23., május 29., június 18., július 5.), a tanú 43. által kiállított számlákkal (2008. április 28. és 29.), illetve a  Kft. nevében igazolt számlákkal (2008. május 6., június 5., július 9., július 24.) 3 rb. folytatólagosan elkövetett magánokirat-hamisítást valósítottak meg, míg a többi 7 rb. bűncselekményt - amelyek vonatkozásában a folytatólagosság egységének törvényi tényállási elemei nem voltak megállapíthatók - a hat iskolai dolgozó nevére a 2008. év február hónapjában kiállított hamis kiküldetési rendelvényekkel, illetve a  Kft. nevében a 2008. év szeptemberében igazolt hamis számlával követték el.          

VI.
   
A  BÜNTETÉS  KISZABÁSA:

A büntetés kiszabása során a bíróság  I.r. vádlott vonatkozásában enyhítő körülményként értékelte a büntetlen előéletét. 

Súlyosító körülményként vette számba ugyanakkor, hogy a jelen ítélettel elbírált bűncselekményeit az ellene már folyamatban lévő büntetőeljárás hatálya alatt követte el.    További nyomatékos súlyosító körülmény az élet elleni bűncselekmény többszörös minősülése. Különös súllyal értékelte a bíróság a súlyosító körülmények között az ölési cselekmény végrehajtásának módját, amely joggal nevezhető „gyilkosságnak" vagy még inkább „kivégzésnek", hiszen I.r. vádlott a legkisebb esélyt sem hagyta meg az életben maradásra egyik áldozatának sem. Mindkettőjükkel hidegvérrel, közvetlen közelről végzett, a tüdőn lőtt és ezáltal mozgásképtelenné vált személy 3.-t pedig a lelkiismeret furdalás és szánalom legcsekélyebb jelét sem mutatva - kegyelmet nem ismerve - fejbe lőtte. 

II.r. vádlott vonatkozásában a bíróság enyhítő körülményként értékelte büntetlen előéletét, a vagyon és a közbizalom elleni bűncselekményekre vonatkozó részbeni beismerő vallomását, mely kismértékben a bűnösségére is kiterjedt. Szintén enyhítő körülményként értékelte - meglehetősen csekély súllyal - azt, hogy az élet elleni bűncselekmény elkövetése során magatartása a részesi keretek között maradt. Ugyanakkor ennek különösebb jelentőséget nem tulajdonított, mert a feltárt tényállás körülményei alapján azt lehetett megállapítani, hogy a többszörösen minősülő emberölés végrehajtása kizárólag a bűnsegédi magatartást megvalósító II.r. vádlott érdekében állt.   

Végezetül enyhítő körülményként vette számba a bíróság, hogy a II.r. vádlott a súlyosabban minősülő vagyon elleni bűncselekménnyel olyan kárt okozott, amelynek összege a törvényben meghatározottak szerint inkább az alsó határhoz áll közelebb. 

A fentiekkel szemben súlyosító körülményként értékelte a bíróság az élet elleni bűncselekmény háromszoros és a vagyon elleni bűncselekmények kétszeres  minősülését, illetve az emberölés végrehajtásának könyörtelen módját. A vagyon- és közbizalom elleni bűncselekmények elkövetésével kapcsolatban a társtettesi magatartást, ugyancsak ezzel összefüggésben azt, hogy a terhelt a deliktumokat vezető állásban, bizalmi beosztásával visszaélve, folytatólagosan követte el, nem utolsó sorban pedig azt, hogy e bűncselekmények országszerte gyakoriak.

I.r. és  II.r. vádlottaknál egyaránt súlyosító körülmény, hogy az általuk elkövetett háromszorosan minősülő emberölés erősen felkavarta a közvéleményt, és nemcsak a bűncselekmény helyszínének közelében élőket, vagy azzal bármilyen módon érintetteket rendítette meg, hanem az egész ország lakosságát is.  

III.r. vádlottat illetően a bíróság enyhítő körülményként értékelte a büntetlen előéletét, részleges ténybeli beismerő vallomását, valamint a megbánását, mely abban mutatkozott meg, hogy még a büntetőeljárás megindulása előtt együttműködő volt személy 2.-vel és segített neki feltárni az általa és a II.r. vádlott által megvalósított bűncselekményeket. További enyhítő körülmény, hogy az egyik vagyon elleni bűncselekményét inkább az alsó értékhatárhoz közeli tartományban valósította meg, továbbá az is, hogy igen hosszú ideje áll büntetőeljárás hatálya alatt. 

Súlyosító körülmény a III.r. terheltnél, hogy a bűncselekményeit szintén vezetői állását, bizalmi beosztását kihasználva, illetve szakmai képzettségét felhasználva követte el. A társtettességet, a folytatólagosságot, a többszörös bűnhalmazatot, a vagyon elleni bűncselekmények többszörös minősülését, valamint az elszaporodottságát szintén súlyosító körülményként vette számba a törvényszék.              

A felsorolt enyhítő és súlyosító körülményekre, a bűncselekmények és az elkövetők társadalomra veszélyességére, valamint bűnösségük fokára is figyelemmel a bíróság úgy ítélte meg, hogy  I.r. és  II.r. vádlottakkal szemben kizárólag a határozatlan tartalmú szabadságvesztés az, amely megfelelően szolgálja a Btk. 37.§-ában meghatározott generál -  és speciálpreventív büntetési célokat.

A Btk. 47/A.§ (1) bekezdése kimondja, hogy az életfogytig tartó szabadságvesztés kiszabása esetén a bíróság az ítéletben meghatározza a feltételes szabadságra bocsátás legkorábbi időpontját, vagy a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségét kizárja.           

A (2) bekezdés rögzíti: ha a bíróság a feltételes szabadságra bocsátás lehetősét nem zárja ki, annak legkorábbi időpontját legalább húsz évben, ha az életfogytig tartó szabadságvesztést olyan bűncselekmény miatt szabta ki, amelynek büntethetősége nem évül el, legalább harminc évben határozza meg. 

A Btk. 33.§ (2) bekezdésének c./ pontja az el nem évülő bűncselekmények között tartja nyilván az emberölés súlyosabban minősülő eseteit [Btk. 166.§ (2) bekezdés a./ - j./ pontjai].

Miután a bíróság úgy döntött, hogy  I.r. és  II.r. vádlottakat nem zárja ki a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségéből, ezt követően már nem volt kérdés - a törvény kötelező rendelkezése értelmében -, hogy a feltételes szabadságra bocsátásuk legkorábbi időpontja először harminc év után kerülhet szóba. 

Ehhez képest kellett a bíróságnak mérlegre tenni a vádlottak bűncselekményeit, tevőlegességüket egymáshoz is arányítani, figyelembe venni az enyhítő és súlyosító körülményeket, majd ezek után megtalálni a szabadságvesztések olyan tartamát, amely személyre szabott és tettarányos, azaz proporcionális.

A bíróság ezeket a szempontokat figyelembe véve úgy ítélte meg, hogy I.r. vádlott esetében ez az időpont legkorábban negyven év, míg II.r. vádlott vonatkozásában leghamarabb harminckét év után következhet be.       

A szándékos bűncselekmény miatt végrehajtandó szabadságvesztésre ítélt terhelteket a bíróság méltatlannak találta arra, hogy a közügyekben részt vegyen, így azok gyakorlásától     eltiltotta őket a Btk. 53.§-ának felhívásával. 

Az eltiltás mértékét a Btk. 55.§ (1) bekezdésében meghatározott kertek között a leghosszabb tartamban határozta meg.  

A bíróság a vádlottak által előzetes fogvartásban töltött időt a Btk. 99.§ (1) bekezdés I. fordulatának felhívásával beszámította a kiszabott szabadságvesztésekbe. 

A bíróság  III.r. vádlottat börtönbüntetésre ítélte a Btk. 43.§ a./ pontja alapján, figyelemmel a Btk. 40.§ (2) bekezdésében, a Btk. 12.§ (1) bekezdésében, valamint a Btk. 85.§ (1) és (2) bekezdéseiben írtakra is. 

A börtönbüntetés mértékét a törvényi minimumban állapította meg a törvényszék, egyben lehetőséget látott a szabadságvesztés végrehajtásának felfüggesztésére a Btk. 89.§ (2) és (3) bekezdései alapján, mert úgy ítélte meg, hogy a büntetés célja annak végrehajtása nélkül is elérhető  III.r. vádlott esetében. 

A bíróság a bűncselekmény elkövetéséhez eszközül használt fegyvert elkobozta a Btk. 77.§ (1) bekezdés a./ pontjában írt rendelkezés értelmében.

Az eljárás során lefoglalt tárgyak további sorsáról úgy rendelkezett, hogy azok lefoglalását megszüntette a Be. 155.§ (1) bekezdése szerint és a tárgyakat azok tulajdonosainak, illetve hozzátartózóinak rendelte kiadni a fenti törvényhely (2) és (3) bekezdéseinek felhívásával. 

Az  Alapítvány polgári jogi igényét a bíróság érdemben elbírálta a Be. 335.§ (1) és (2) bekezdéseiben foglaltak alapján, ezért kötelezte II.r. és  III.r. terhelteket, hogy az általuk okozott kárt - kamataival együtt - egyetemlegesen fizessék meg a magánfélnek.         

A bíróság a II. és III.r. vádlottakat az 1990. évi XCIII. törvény (Itv.) 42.§ (1) bekezdés a./ pontjának felhívásával kötelezte az illeték megfizetésére.   

A bíróság a bűnösnek mondott vádlottakat a Be. 338.§ (1) és (3) bekezdésinek alkalmazásával külön-külön, felmerülésük arányában, kötelezte a bűnügyi költség viselésére. 
A bíróság mindhárom vádlott esetében a bűncselekmények elkövetésekor hatályban volt  törvényt alkalmazta a Btk. 2.§-ának főszabálya szerint, mert az egyöntetűen kedvezőbb volt a terheltekre. 
VII.

ELUTASÍTOTT  BIZONYÍTÁSI  INDÍTVÁNYOK:

A korábban már jelzettek szerint a bíróság a vádlottak és védőik által előterjesztett rendkívül nagyszámú bizonyítási indítványnak döntő többségében helyt adott, kizárólag azokat utasította el, amelyek - megítélése szerint - a vád tárgyává tett bűncselekmények felderítését, a történeti tényállás pontos megállapítását nem segítették elő, vagy éppen hátráltatták azáltal, hogy az eljárás indokolatlan elhúzódását eredményezték volna. 

Ilyen volt II.r. vádlott védőjének tanú meghallgatására irányuló indítványa. A tanú az indítvány szerint arról tudott volna nyilatkozatot tenni, hogy az iskolába kimondottan tanú 22. személyes ajánlása alapján került I.r. vádlott. A bizonyítási indítvány szerint a közismert televíziós riporter interjút készített tanú 22-vel, így indokolt lett volna tanúkénti meghallgatása. 

A bíróság a bizonyítási indítványt elutasította, hiszen a megjelölt tanú az ügy érdemére vonatkozóan konkrét információval nem rendelkezett, egyebekben pedig a törvényszék a lefolytatott bizonyítási eljárás eredményeként azt állapította meg, hogy az I.r. vádlott             jól ismerte a kerületi rendőrkapitányt és valóban tanú 22. ajánlása nyomán került az iskolába. Ezért tehát szükségtelennek ítélte a bíróság a megjelölt személy tanúkénti kihallgatását (37. számú tjkv. 116. oldal).  

A bíróság elutasította  II.r. vádlott bizonyítási indítványát, amely arra vonatkozott, hogy szerezze be azokat a banki kivonatokat, amelyek állítása szerint azt igazolják, hogy a 2008. év szeptember hónapjában egy 1,5 millió forintos felajánlás érkezett az iskolai alapítványhoz, amelyről személy 2-.től úgy értesült, hogy azt  tanú 29. intézte az alapítványnak. A vádlott ezzel azt kívánta bizonyítani, hogy a vádbeli időszakban a legkülönfélébb forrásokból érkeztek bizonytalan eredetű „fekete" pénzek        az iskolához, amelyekről a sértett is tudott. 

A bíróság a bizonyítási indítványt azért utasította el, mert megítélése szerint ennek nem volt köze a vagyon elleni bűncselekményeket taglaló vádirat történeti tényállásához, arról nem beszélve, hogy e deliktumokban II.r. vádlott a felelősségét lényegét tekintve beismerte, amelyet egyéb objektív bizonyítékok is megerősítettek (37. számú tjkv. 154. oldal).     

A II.r. vádlottnak és védőjének soron következő indítványa az Általános Iskola  két tornatanárának a meghallgatására irányult, akik az indítvány szerint arra vonatkozóan tudtak volna nyilatkozni, hogy a II.r. vádlott által elsikkasztott iskolai pénzeket éppen a z Általános és Szakképző Iskola működtetésére használták fel, mert ebből a pénzből feketén fizették ki a másik iskolának a tornaterem bérleti díját.      

A Fővárosi Törvényszék a bizonyítási indítványt azért utasította el, mert az II.r. vádlott által sem volt vitatott ténybelileg, hogy a pénzekhez hozzányúlt, azokat felhasználta. A sikkasztás törvényi tényállási elemei közül a sajátjakénti rendelkezés szempontjából nincs jelentősége annak, hogy az elkövető mire használja fel a számára idegen és rábízott  dolgot, egy a lényeg, hogy ezt nem teheti meg. Ezért ha e tanúk még úgy is nyilatkoztak volna, hogy a pénzeket fekete kifizetésekre fordította a II.r. vádlott, ez sem a tényállást, sem a bűncselekmény minősítése szempontjából nem jelentett volna újdonságot (91. számú tjkv. 216. oldal). 

Miután a bíróság a tárgyaláson a bizonyítási eljárás anyagává tette azokat a rendőrségi  videofelvételeket, amelyeket akkor rögzítettek, amikor a gyanúsítottaknak lejátszották a személy 3. által készített hanganyagot, a II.r. vádlott és védője indítványozták, hogy a bíróság eredetben szerezze meg és tegye vizsgálat tárgyává az ez alkalommal történtek leiratát, mert az azt bizonyítaná, hogy II.r. vádlott már ekkor is azonnal reagált az elhangzottakra és a felvétel több részét kifogásolta, észrevételeket tett rá.   

A bíróság az indítványt azért utasította el, mert a lejátszott felvételek alapján a II.r. terhelt ott tett reakcióit jól lehetett látni és hallani. Később, amikor II.r. vádlott és védője a hangfelvétel leiratát is kézhez vették, ahhoz számos megjegyzést, észrevételt fűztek tartalmi szempontból is, melyeket aztán szakértő 2. (hangtechnikai szakértő) a kiegészítő véleményében tételesen megválaszolt. Ugyanezeket a kérdéseket a tárgyaláson a bíróság számtalanszor körbejárta és a hangmérnököt a vitatott mondatokkal kapcsolatban megnyilatkoztatta, a terheltnek és a védőnek biztosította a kérdezés, az indítványtétel és az észrevételezés jogát. Tehát a törvényszék álláspontja szerint a hangfelvétellel összefüggésben széleskörű bizonyítás folyt, egyebekben pedig egy terheltnek egy elé tárt bizonyítékra adott reakcióinak vizsgálata nem szakértői feladat (108. számú tjkv. 17. oldal). 

A II.r. vádlott védője indítványozta, hogy a Fővárosi Törvényszék keresse meg egyrészt a ...-i, másrészt az ...-i Városi Földhivatalt, annak tisztázása érdekében, hogy I.r. vádlott I.r. vádlottnak és tanú 22-nek, esetleg hozzátartózóinak volt-e, vagy jelenleg van-e közös ingatlan tulajdona. Ehhez kapcsolódóan azt is indítványozta, hogy a törvényszék szerezze be a I.r. vádlott ellen folyamatban lévő büntetőügy teljes iratanyagát a Városi Bíróságtól.       

Az indítvány arra irányult, hogy feltárja a I.r. vádlott és tanú 22. között esetlegesen megvolt, vagy meglévő szoros gazdasági kapcsolatokat és ezáltal bizonyítsa a tanú szavahihetetlenségét. 

A Fővárosi Törvényszék már korábban kifejtette, hogy tanú 22.  nem tartozott azok  közé a tanúk közé, akik az ügy érdemére vonatkozóan döntő jelentőségű információval rendelkeztek, egyebekben pedig szavahihetőségével kapcsolatban aggály nem merült fel. A  Városi Bíróság vádiratából pedig az is kiderült, hogy a I.r. vádlott ellen ingatlanokkal összefüggésben elkövetett csalás bűntette miatt folyó eljárásban tanú 22. még csak tanúként sem szerepel. 

I.r. vádlott védője a bűncselekmény elkövetéséhez eszközül szolgáló fegyver származását, eredetét firtatva indítványozta, hogy a bíróság megkeresse meg a Honvédelmi Minisztériumot, illetve a Nemzeti Adó- és Vámhivatalt, hogy esetleg van-e nyoma annak, hogy a pisztoly mikor és hol gyártották, az hogy került az I.r. terhelthez és mi a története. 

Az eljárásba bevont mindkét fegyverszakértő korábban egybehangzóan nyilatkozott arról, hogy az rendszerváltást követően a FÉG adattárai szinte teljes bizonyossággal elenyésztek, mert az állami céget több apró - nem mindig jogutódként eljáró - magánvállalkozásokra  darabolták fel, így a nyilvántartások gyakorlatilag követhetetlennek.

Azt tényszerűen meg lehetett állapítani, hogy a fegyver magyar gyártmány, a FÉG gyártotta, sorozatszáma van és az is bizonyossá vált, hogy korábban hatástalanították, majd visszaélesítették. Tisztázódott, hogy a fegyver I.r. vádlottnál volt, az ölési cselekményt ezzel a pisztollyal hajtotta végre, így eredetének további kutatása egyrészt szükségtelen, másrészt értelmetlen volt (151. számú tjkv. 10. oldal).           

A II.r. vádlott védője - a kiegészítő nyomszakértői vélemény ismertében - indítványozta, hogy szakértő 15. laboratóriumi körülmények között végezzen méréseket arról a két lábbeli nyomtöredéket ábrázoló fényképfelvételről (66. és 109. sorszámú fotók), amelyekről a tárgyaláson úgy nyilatkozott, hogy elvileg alkalmasak arra, hogy azokból  becsléssel következtetni lehessen a méretre. 

A bíróság a bizonyítási indítványt azért utasította el, mert a szakértő a tárgyaláson nyomatékos aláhúzta, hogy ez a két leginkább használható lábbeli lenyomat töredék is erősen torzó és a számítások alapján egy rendkívül tág határok közötti becsült eredményt tudna adni, amely nagyjából a 35-ös lábmérettől, a 46-os méretig terjedne. 

Erre figyelemmel a bíróság úgy ítélte meg, hogy az újabb szakértői vizsgálat érdemi eredménnyel nem járna, az csak újabb költségeket és az eljárás elhúzódását eredményezte  volna.

A bíróság a kiegészítő nyomszakérői vélemény alapján logikai úton vont le következtetéseket és tett megállapításokat  II.r. vádlott lábnyomaira, valamint  tartózkodási helyére vonatkozóan, amelyeket az ítélet nyomszakértővel foglalkozó  részénél megindokolt (162. számú tjkv. 73. oldal).

Miután szakértő 14. (igazságügyi haemogenetikai szakértő) a tárgyaláson kijelentette, hogy elviekben nem tartja kizártnak, hogy a pisztolyról általuk detektált minták alapján esetleg más személyt is be lehetne azonosítani, aki érintkezett a fegyverrel,    II.r. vádlott indítványozta az ilyen irányú vizsgálatok elvégzését.

Ezt a bíróság azért utasította el, mert a szakértő a tárgyaláson egyértelműsítette, hogy a büntetőeljárás három éve alatt meglehetősen sok ember (a korábban vizsgálatokat végző haemogenetikus szakértők, orvosszakértők és fegyverszakértők) érintkezett a fegyverrel,      akik egyrészt lehetséges mintákat töröltek le arról, másrészt saját mintáikat és egyéb szennyeződéseket vittek fel rá, ezáltal megsemmisítve, keresztezve, vagy felülírva a korábbiakat. 

Mindezekre figyelemmel biztos eredmény nem várható egy további vizsgalattól, hiszen a legutoljára elvégzett szakértői vizsgálat is csak valószínűségi szinten mutatta ki a fegyveren annak a I.r. vádlottnak a humángenetikai azonosítóját, akiről a bíróság a bizonyítékok alapján kétséget kizáróan megállapította, hogy a pisztolyt használta a bűncselekmény elkövetésének időpontjában. Az újabb vizsgálat eredményességének bizonytalanságát tovább növeli, hogy a korábbi vizsgálatoknál a minták nagy részét már levették és felhasználták, ezért a bíróság által utoljára elrendelt vizsgálatok során már rendkívül csekély mennyiségű minta állt rendelkezésre, amely tovább fogyott. 

Az imént leírtaktól teljesen függetlenül a törvényszék előtt nem volt kétséges a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján, hogy a pisztolyt I.r. vádlott sütötte el és a vádlottak védekezése szerinti ötödik személy - símaszkos elkövető - nem volt a helyszínen (162. számú tjkv. 116. oldal). 

A bíróság elutasította I.r. vádlott bizonyítási indítványát is, amely arra vonatkozott, hogy idézze meg a korábban már írásban tanúvallomást tevő tanú 54.  mert az I.r. vádlott nehezményezte a tanú őt érintő nyilatkozatait.

A tanú kizárólag a vádlottak általa tapasztalt iskolai magatartására és a kettőjük személyes kapcsolatára tett nyilatkozott, amely számos más tanú vallomásával megegyezett, ezért a törvényszék szükségtelennek találta a megidézését, szem előtt tartva azt is, hogy a terheltek valamennyi hasonló tartalmú tanúvallomással vitatkoztak.      

------000000------
    
Végezetül néhány szót II.r. vádlottnak az egész eljárás során hangoztatott eljárási kifogásairól, a büntetőügyben eljáró különböző hatóságok által vétett hibákról, eljárási szabálysértésekről:  
       
II.r. vádlott az eljárás során a bíróság előtt többször hangoztatta, hogy megítélése szerint az eljárási jogait számos esetben korlátozták, illetve szabálysértéseket követett el úgy a nyomozó hatóság, mint az ügyészség. 

Azok az észrevételei, amelyek elsősorban a nyomozó hatóság munkáját kritizálták, néhány esetben a bíróság megítélése szerint is megalapozottak voltak, azonban jelentőségük nem volt akkora, amelyek akárcsak a legcsekélyebb mértékben is alapvetően, vagy döntően befolyásolták volna a büntetőeljárás további menetét és végeredményben a bűnösségében való állásfoglalást (eljárási határidők be nem tartása, a szakértőt kirendelő végzés egyáltalán nem vagy késői kézbesítése, a szakértőt kirendelő határozat elleni jogorvoslatról történő tájékoztatás hiánya, a gyanúsítás közlésétől eltérő minősítés a vádiratban, a vádemelésre nyitva álló idő meghosszabbításáról szóló ügyészi határozat hiánya, stb.).

A bírósági eljárásában is hasonló szabálytalanságokat vélt felfedezni  II.r. vádlott, így például, hogy a Fővárosi Törvényszék korábban az előzetes letartóztatás tárgyában hozott végzése során nem tartotta be a Be. 132.§ (1) bekezdésének a,/ pontjában írt határidőt. 

Nehezményezte többek között azt is, hogy a bíróság nem rendelt ki új igazságügyi hangtechnikai szakértőt - mindössze a korábban eljárt szakértő 2-t hívta fel a szakvéleményének kiegészítésére - annak ellenére, hogy ő ezt indítványozta és ilyenkor, a 
a Be. kötelező rendelkezése alapján, a bíróság nem mérlegelhet, hanem kötelező új szakértőt kirendelnie. 

A Fővárosi Törvényszék rámutat, hogy a II.r. vádlott által idézett törvényi rendelkezést a  [Be. 111.§ (3)-(4) bekezdései] hatályon kívül helyezte a jogalkotó, a 2011. évi LXXXIX. törvény 28.§-ában, a 2011. év július hó 13. napjától hatályosan. 

A Be. 11.§ (1) bekezdése az eljárási törvény hatályáról akként rendelkezik, hogy a büntetőeljárást a cselekmény elbírálásakor hatályban lévő törvény szerint kell lefolytatni,  azaz - a Btk-val ellentétben - a Büntetőeljárási törvénynek nincs visszaható ereje, tehát mindig az éppen hatályos törvényt kell alkalmaznia.        

A fentiekre figyelemmel a bíróságnak nem volt kötelező mérlegelés nélkül új szakértőt kirendelnie. 

Budapesten, a 2012. év június hó 14. napján 

Dr. Endrefi Istvánné s.k.. Németh Nándor s.k.. Vágány Melinda s.k.
            ülnök                                a tanács elnöke 		  ülnök						

A kiadmány hiteléül: