FŐVÁROSI BÍRÓSÁG
15.B.525/2009/51.     

A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN!

A Fővárosi Bíróság Budapesten 2010. szeptember 21, 23, 28, 30., 2010. december 14., 2011. február 17., 22., 2011. április 28. napjain megtartott nyilvános és folytatólagos tárgyalás alapján meghozta a következő

Í T É L E T E T 

 Vádlott		

b ű n ö s :

emberölés vétségében ( Btk. 166.§ (1) bekezdésébe ütköző és a (4) bekezdés

Ezért a bíróság 1 (Egy) évi fogházbüntetésre  í t é l i. 

A fogházbüntetés végrehajtását 2 (Kettő) évi próbaidőre  f e l f ü g g e s z t i. 

A bíróság vádlottat előzetes mentesítésben részesíti.

A Fővárosi Bíróság Gazdasági Hivatalánál Bj.791/2004.számú bűnjeljegyzéken:

1 - 7  tételszám alatt kezelt M. S. D. sértett ruhaneműit dr. M. D. sértett jogi képviselőjének (1054. Budapest, …. tér ...) k i a d n i    r e n d e l i ;

11 tételszám alatt kezelt 1 db bilincset
12 tételszám alatt kezelt rendőrségi övet
18 tételszám alatt kezelt American Syle rövidujjú pólót
19 tételszám alatt kezelt 1 db kék színű bevetési nadrágot
20 tételszám alatt kezelt 1 pár sötétkék frottír zoknit
21 tételszám alatt kezelt 1 pár Hi-tec Magnum bevetési bakancsot
a REBISZ-nek (1903. Budapest, Pf. …..) k i a d n i    r e n d e l i ;

8 tételszám alatt kezelt 10 db körömminta
9 tételszám alatt kezelt 5 db hajminta
10 tételszám alatt kezelt 1 db fanszőrzet minta
13 tételszám alatt kezelt 2 db tűkupak
14 tételszám alatt kezelt 1 db műanyag korong
15 tételszám alatt kezelt 1 db injekciós tű
16 tételszám alatt kezelt 1 db videó kazetta
17 tételszám alatt kezelt 1 db vérminta

bűnjelek lefoglalását megszünteti és azok megsemmisítését rendeli el.

Vádlott köteles az eljárás során felmerült 1.639.318 (egymillió-hatszázharminckilencezer-háromszáztizennyolc) Ft bűnügyi költségből 100.000 (Egyszázezer) Ft-ot a Magyar Államnak megfizetni.

A fennmaradó  1.539.318 (Egymillió-ötszázharminckilencezer-háromszháztizennyolc) Ft bűnügyi költséget a Magyar Állam viseli.

I N D O K O L Á S :

A Fővárosi Ügyészségi Nyomozó Hivatal Nyom.821/2004.számú vádiratában vádlottal szemben a Btk. 166.§ (1) bekezdésébe ütköző és a (4) bekezdés szerint minősülő gondatlanságból elkövetett emberölés vétsége miatt emelt vádat.

A Fővárosi Bíróság 2008. augusztus 27. napján kelt 4.B.856/2004/49.számú ítéletében  vádlottat az ellene gondatlanságból elkövetett emberölés vétsége miatt emelt vád alól felmentette.

A Fővárosi Ítélőtábla 2009. április 2. napján kelt 3.Bf.302/2008/4.számú végzésével az elsőfokú bíróság ítéletét hatályon kívül helyezte és az elsőfokú bíróságot új eljárásra utasította.

A megismételt eljárásban lefolytatott bizonyítási eljárás eredményeképpen a tárgyaláson jelenlévő ügyész a vádiratban foglalt, 2008. augusztus 27. napján módosított tényállás 6.) bekezdését akként módosította, hogy az első felhívásra a vádlott engedett ugyan a szorításból, később azonban ismét a korábbi erősséggel szorította tovább a sértett nyakát, holott képzettségénél fogva és az eset összes körülményeire tekintettel tisztában volt azzal, hogy a sértett meghalhat, azonban ebbe a következménybe belenyugodott. A kiképzésénél fogva tudta, hogy a fojtófogást nagyon rövid ideig, másodpercekig szabad csak alkalmazni, mert az eszméletvesztéssel, végső esetben halállal járhat. 

A módosított tényállás alapján vádlott cselekményét a Btk. 166.§ (1) bekezdésébe ütköző és a szerint minősülő  emberölés bűntettének minősítette.

Vádlott Katonai Műszaki Főiskolát végzett, biztonságtechnikai mérnök szakképzettséget és erdőgazdász mérnök szakképzettséget szerzett. Jelenleg a BM rendelkezési állományában van, a munkavégzés alól fel van függesztve, havi jövedelme 110.000 Ft. Nős, de különváltan él, egy kiskorú gyermeke van, Egy 150 nm-es családi ház 10/16-od részének a tulajdonosa, melynek forgalmi értéke kb. 9 millió forint, továbbá egy 18 éves BMW gépkocsi tulajdonosa 500.000 Ft értékben. 8 millió forint banki tartozása van, melyet havonta 70.000 forintonként törleszt.

Egy esetben volt büntetve. 

A Veszprémi Városi Bíróság 2000. november 16. napján jogerős 6.B.197/1998/8. számú ítéletével hivatali visszaélés bűntett és más bűncselekmények miatt 8 hónapi, végrehajtásában 3 évi próbaidőre felfüggesztett börtönbüntetésre ítélte.
További büntetőeljárás nincs vele szemben folyamatban.

Vádlott sem a cselekmény, sem a vizsgálat idején nem szenvedett elmebetegségben, gyengeelméjűségben, szellemi leépülésben, tudatzavarban, kóros szintű személyiségzavarban, mely képtelenné tette vagy korlátozta volna cselekménye társadalomra veszélyes következményeinek felismerésében, vagy a felismerésnek megfelelő magatartás tanúsításában.

Vádlott 1993. októbere óta rendőr, kezdetben őrmesterként járőr, később objektum őr feladatot látott el, majd a Rendőr Szakközépiskola elvégzése után főtörzsőrmesteri rangban járőrvezető lett. 1997. évben a V. Megyei Rendőrkapitányság „J." Bevetési Alosztályához került, ott többször esett át fizikai és pszichológiai alkalmassági vizsgálatokon, amelyeknek minden esetben megfelelt. A kiképzési tervnek megfelelően rendszeresen részt vett küzdősportok és önvédelmi fogások oktatásán, illetve gyakorlásában.

1997. október 15. napjától 2003. november 30 napjáig a V-i „J." Bevetési Alosztályon volt, 2003. december 1. napjától rendelkezési állományba helyezéséig a B-ti Repülőtéri Biztonsági Szolgálat S. Bevetési Alosztályán teljesített szolgálatot. Mind a v-i, mind a b-i szolgálati idő alatt önvédelmi, illetve küzdősportok oktatása során oktatták, azonban a fogásnem veszélyessége miatt nem gyakoroltatták az úgynevezett fojtófogás alkalmazását, amely az intézkedés alá vont személy ellenállásának megtörését, elfogását célozza.  Az oktatás során ezzel kapcsolatban az oktatók arra hívták fel valamennyi résztvevő, így köztük vádlott figyelmét is, hogy a fojtófogás csak nagyon rövid ideig, pár másodpercig tarthat, mert alkalmazása során bekövetkezhet az ájulás, illetőleg rosszul, vagy hosszú ideig történt alkalmazása során az intézkedés alá vont fulladása. 

Ennek megfelelően a fojtófogás a rendőri intézkedés során jogszerűen alkalmazható fogásnem, ellenállás megtörésére, leküzdésére alkalmas kényszerítőeszköz. Alkalmazásának szabályrendszere a kiképzések során oly módon került kialakításra, hogy  mindenekelőtt a különleges szolgálatra kiképzett rendőri egységeknél a gyakorlati kiképzés során oktatott fogásnem, amelynek elméleti oktatása annak élettani, fiziológiai folyamatainak megismertetése hiányzik, csak nagy vonalakban a kiképzés gyakorlati részét oktató - küzdősportokban jártas - és általános élettapasztalatokkal rendelkező kiképzők ismertetik a kiképzésben részesülő rendőrökkel, hogy a helytelenül alkalmazott, vagy hosszabb időtartam alatt alkalmazott fojtófogás milyen következményekkel járhat. Olyan szakember, - mindenekelőtt orvos - aki ennek konkrét élettani, fiziológiai folyamatát ismertetné, ezen kiképzések során nem kerül bevonásra, a hangsúly minden esetben a gyakorlati képzésen van, amelynek azonban gyakorlása is korlátozott, nem kerülhetnek a kiképzésben részesülő rendőrök olyan helyzetbe, hogy bármelyikük ezen intézkedés gyakorlása során akár eszméletét veszíthesse. 
A fojtófogás alkalmazásának szabályrendszere nem kidolgozott, foglalkozási szabálynak nem minősül, ugyanakkor a rendőri intézkedés során alkalmazható kényszerítő eszköz. A fojtófogás az oktatás, kiképzés alapján csak az intézkedés alá vont személy megragadására, ledöntésére, azaz ellenállásának pillanatos megtörésére, leküzdésére alkalmazható.

A kábítószerfüggő 27 éves M. S. D. bolgár állampolgár 2004. június 8. napján a MALÉV 661 AMS járatával utazott A-ból B-re. A magyar légtérben megpróbált a repülőgép vezetőfülkéjébe bejutni, a pilótafülke ajtaját rugdosta, a vele szemben fellépőkkel agresszíven viselkedett, emiatt értesítették az ORFK Repülőtéri Biztonsági Szolgálatát, akik a leszállást követően a repülőtéren várták. M. S. D. az intézkedő rendőrökkel szemben is támadóan lépett fel, korábbi együttműködő magatartását megváltoztatva megpróbálta magát az intézkedés alól kivonni és a terminálon megpróbált elszaladni, ezért az intézkedő rendőrök őrizetbe vették és a BRFK XIX. Kerületi Rendőrkapitányság fogdáján helyezték el. A fogdában történt elhelyezését követően M. S. D. ismét dühöngeni kezdett, a zárkájában fejjel a falnak rohant, ennek következtében bal szeme bevérzett, álla felrepedt, a bal arcfelén kiterjedt hematóma alakult ki, emiatt orvosi ellátásra szorult. A magának okozott sérülések miatt arcának egyik fele bedagadt. 

2004. június 10-én garázdaság vétségének elkövetése miatt bíróság elé állították, a Budapesti XVIII. és XIX. Kerületi Bíróságra kellett a tárgyalásra előállítani. A városban különböző megerősített rendőrségi akciók zajlottak egy adott államfői látogatás kapcsán, ugyanakkor M. D. S.  bírósági előállítására a REBISZ Repülőtéri Biztonsági Szolgálatát kérték fel. A REBISZ Biztonsági Szolgálatának akkori vezetője, K. Sándor úgy döntött, hogy a különleges kiképzésben részesült állomány tagjai közül az emberhiányra is figyelemmel két személyt fog  kísérőként igénybe venni. A feladat elvégzésére önként jelentkezett vádlott f.törzsőrmester és állandó társa, tanú 1. őrmester, így K. Sándor őket jelölte ki az átkísérés végrehajtására. Az eligazítás során ismertette velük, hogy M. S. D. esetében korábban milyen problémák adódtak, felhívta a figyelmét a S. Bevetési Alosztályba tartozó két rendőrnek arra, hogy az átkísérendő személlyel a jövőben is problémák adódhatnak. Mind vádlott, mind tanú 1. tisztában volt a feladat jellegével, tudták, hogy M. S. D-tól esetlegesen agresszív támadó magatartásra számíthatnak. Ugyanakkor egyiküknek sem volt tudomása arról, hogy M. S. D. kábítószer-függő és emiatt, illetőleg az elvonási tüneteknek tudhatóak be korábbi viselkedési problémái. 

Az átkísérés végrehajtásához vádlott és tanú 1. magához vette felszerelését, így mindketten magukkal vittek bilincset, német gyártmányú USP maroklőfegyverüket, könnygáz sprayt, illetőleg tomfát. Vádlott és tanú 1. az átkísérés végrehajtásakor bevetési ruhában teljesített szolgálatot, amely kék nadrágból és kék színű „Police" felirattal ellátott trikóból állt. 
D. S. átvételekor vádlott észlelte, hogy az átkísérendő személy arca sérült, ezért megkérdezte, hogy orvosi vizsgálaton átesett -e és szállítható állapotban van -e, csak az igenlő válasz után vették át kísérésre D-t. Az átvétel során ruházatátvizsgálást végeztek, majd D. kezét elől összebilincselték és a bilincset az övbilincshez rögzítették és így szállították be a Škoda Felicia szolgálati gépkocsi jobb hátsó ülésére. A gépkocsiban úgy helyezkedtek el, hogy a személyautót vádlott vezette, az előírásoknak megfelelően tanú 1. mögötte foglalt helyet, míg az őrizetben lévő D-t a jobb hátsó ülésre ültették. A Budapesti XVIII. és XIX. Kerületi Bíróságra történt szállítás során rendkívüli esemény nem történt, mind a szállítás, mind a bírósági tárgyalás alatt és után M. S. D. nyugodtan viselkedett.

A bírósági határozat rendelkezett M. S. kiutasításáról, emiatt az ítélethirdetést követően őt a kísérő rendőröknek a Gy. utcai fogdába kellett átszállítani. A megfelelő rendelvények átvétele után vádlott, tanú 1. gépkocsival a XVIII-XIX. Kerületi Bíróságról (XIX. Városház tér 20.) elindult a II. kerületben lévő Gy. utcai objektum felé. A szolgálati gépkocsiban az előzőeknek megfelelően helyezkedtek el. 
A gépkocsival a Budapest IX. kerület ... úton a belső sávban közlekedtek, amikor - 12.30 óra körüli időben - M. S. D. megtámadta a mellette helyet foglaló tanú 1-t oly módon, hogy  mindkét lábát a gépkocsi jobb hátsó ajtaján lévő üvegnek feszítette, hátát pedig tanú 1-nek támasztotta és megpróbálta tanú 1-t a bal hátsó ajtón keresztül a gépkocsiból kitolni, illetve megkísérelte őt a gépkocsi bal hátsó részére feltolni. Ennek során tanú 1. észlelte, hogy D. valamilyen módon kezeit kiszabadította mind az övbilincsből, mind a kézbilincsből és a szabaddá vált  bilincselt bal kezével vádlott felé hadonászott. Tanú 1. ráfogott a bal kézen lévő bilincsre és próbálta D-t megfékezni, azonban nem bírt vele, így dulakodtak a hátsó ülésen. Vádlott a dulakodás zajait hallva, illetőleg hátrapillantva látta társa szorult helyzetét,  azt is észlelte, hogy D. kezeit a bilincsből kiszabadította, ezért haladéktalanul a gépkocsival kihúzódott a külső sávba és az első lehetséges helyen az egyirányú ….. utcába bekanyarodva - szemben a forgalommal -  azonnal megállt. 

A gépkocsiból elsőnek vádlott szállt ki, a jobb hátsó ajtónál próbálta D-t megfogni, azonban ez a kísérlete nem járt eredménnyel, D.a lábaival rugdosta, miközben tanú 1-t továbbra is tolta kifelé a másik irányba.  Vádlott a gépkocsit hátulról megkerülve kinyitotta a bal hátsó ajtót, tanú 1-nek ekkor sikerült kiszállnia, és kihúznia magával a folyamatosan őt támadó M. S. D-t is. Miután valamennyien az utcára kerültek,  tanú 1. és vádlott megpróbálta D-t megállítani, kezeit lefogni annak érdekében, hogy visszabilincselhessék szabaddá vált kezeit. Próbálkozásuk nem járt eredménnyel, D-t megpróbálták „rátolni" a rendőrségi autóra, hogy végrehajthassák a bilincselést. M. S. D-t arccal a gépkocsi felé fordították, aki azonban egyik lábával a gépkocsinak támaszkodott és elrúgta magát, tanú 1. kihasználva azt a pillanatot, amikor D. egy lábon áll, a kiképzésen tanultak szerint „kisöpörte" alóla a lábát, eközben vádlott szintén a kiképzésen tanultaknak megfelelően, hátulról álló helyzetben alkalmazott fojtófogással D. nyakát a bal kezével átkarolta és a két rendőr együttes erővel a sértettet a földre vitte. 

A földön fekvő D-t, aki ekkor is folyamatosan mozgott, ellenszegült, próbálta magát kiszabadítani úgy rögzítették fekvő helyzetben, ahogyan a földre kerültek, azaz vádlott hátulról a nyakánál bal karjával továbbra is átfogva tartotta őt ügyelve arra, hogy a sértett gégéjét szabadon hagyva levegővételt biztosítson. Ezen okból a nyak gége részénél helyezkedett el vádlott könyöke, míg alkarjával és felkarjával két oldalról tartotta a föld felé néző S. D. fejét, miközben ő a sértett háta mögött a földön fekve jobb lábával kitámasztva helyezkedett el. Tanú 1., aki D. lábaihoz került, ezalatt megkísérelte S.  D-t megbilincselni, oly módon, hogy a lábát lábkulcs alkalmazásával próbálta fixen rögzíteni és folyamatosan mozgó kezeit megfogni az összebilincselés végrehajtása érdekében. Vádlott a földön fekve bal kezével rögzítette a nyakánál S. D-t, másik kezével elővette mobilját és a 112-es számon segítséget próbált kérni, majd a 104-es számot is több esetben hívta annak érdekében, hogy mentők jöjjenek és adjanak D-nak nyugtató injekciót vádlott úgy értékelte a helyzetet, hogy D. ellenállását ugyan sikerült megtörniük, azonban a szállítás sikeres végrehajtására csak akkor van mód, ha orvosi segítséget vesznek igénybe. 

Tanú 1-nek menetközben sikerült M. S. D.kezeit összebilincselni, majd megbeszélték, hogy megpróbálják az emberfeletti erővel küzdő S. D-t az adott helyzetbe rögzíteni addig amíg a mentők oda nem érnek. A bilincselést követően abban a helyzetben maradtak, hogy vádlott bal kezével a nyakánál fogva tartotta a földön S. D-t, míg tanú 1. a lábát összekulcsolta és hátrafelé nyomva próbálta őt a földön tartani. Ekkor D. a földön már úgy helyezkedett el, hogy arccal és felsőtesttel oldalirányba nézett, míg deréktól lefelé hason fekve lábkulcsolt helyzetben volt. A mögötte elhelyezkedő, az intézkedés alatt mindvégig napszemüveget viselő vádlott ennek megfelelően továbbra sem látta a teljes arcát, míg tanú 1. elöl fekvő-térdelő társa felsőteste teljes mértékben eltakarta D. fejét. 

Időközben az ... úton közlekedett gépkocsijával  a BRFK KÜFO Akció Osztályán dolgozó tanú 3. és tanú 2., akik észlelték a … utca sarkán a csoportosulást és látták a nyitott autóval álló rendőrautót, amelyet civil rendszáma ellenére azonnal szolgálati gépkocsiként azonosítottak. Tanú 3. és tanú 2. gépkocsijával félreállt és odaléptek a S. D-t stabilan tartó két rendőrhöz és felajánlották segítségüket. 
A felajánlott segítség arra irányult, hogyan lehetne a földre leszorított S. D-t a mentők kiérkezéséig más módon rögzíteni. Vádlott a felajánlott segítséget azzal hárította el, hogy csak az általuk felvett pozícióban sikerült S. D. ellenállását megtörni, figyelemmel arra, hogy korábban egyfolytában támadta őket és szökni akart, nem kívánt ezen a helyzeten változtatni, ezt ítélte az egyetlen sikeres helyzetnek ahhoz, hogy S. D-t a földön tartsák, esetleges szökési kísérletét megakadályozzák. 

Mind vádlott, mind tanú 1. korábban a gépkocsiban, majd a gépkocsi mellett D-al folytatott küzdelem során érzékelte annak rendkívüli fizikai erejét, ami abban is megnyilvánult, hogy a két a Terrorelhárító Szolgálat által különleges kiképzésben részesült, felkészült rendőr együttes erővel alig tudta őt a földre vinni, majd a földön tartani, D. még ebben a helyzetben is rugdalt, próbált kifordulni, ellenállt azaz megítélésük szerint minden eszközzel próbált szabadulni, amit ők a tanultak alapján szökési kísérletként értékeltek. Mindezek alapján vádlott, mint járőrparancsnok a felajánlott további rendőri segítséget azért utasította vissza, mert helyzetértékelése szerint a pozícióváltoztatás azt eredményezhetné, hogy nem sikerül D-t a földön tartaniuk, illetve, hogy a földre vitt férfi még a további rendőrök segítsége mellett is megszökhet. 

Ezért vádlott  a segítséget azzal hárította el, hogy mindenféleképpen változatlan helyzetben megvárják a korábban értesített mentőket, hogy azok nyugtatót adjanak a korábban folyamatosan támadó S. D-nak. Amikor tanú 3. és tanú 2. már a helyszínen tartózkodott, M. S. D. jelenlétükben ismételten megpróbált kiszabadulni a két rendőr által alkalmazott leszorításból, sikerült lábait kiszabadítani tanú 1. fogásából, teste majdnem teljes ívben meghajlott, ezért tanú 1. ismételten próbálta szabályos lábkulcsolás alkalmazásával nagy erővel őt a földre visszaszorítani mialatt vádlott továbbra is a nyakánál tartotta. Tanú 3. szintén kitörési kísérletként érzékelte D. mozgását, ezért közbeavatkozott és a sértett karjára térdelve annak derekát nyomta a földhöz. 

Tanú 2. rendőrhadnagy - mialatt társai D-t a földön tartották - az ... úton leintett egy arra haladó mentőautót, amelyben tanú 11. mentőápoló teljesített szolgálatot.
Tanú 11. vádlott felszólítására közölte, hogy ő nem jogosult nyugtató injekció beadására, ugyanakkor megnézte M. S. D. arcát és közölte a rendőrökkel, hogy engedjék el, mert elájult, aminek a rendőrök vonakodva tettek eleget. Tanú 11. a mentőből előhozta a betegellátásához szükséges táskát, azonban ekkor már a helyszínre érkezett az E. Mentőszolgálat esetkocsija tanú 10. - akkor ötödéves medika - mentőtiszttel és tanú 9. szakápolóval. A kiérkező szakszemélyzet látva a hanyattfekvő, mozdulatlan férfit, akinek nem volt pulzusa, azonnal megkezdte az újraélesztést, ballonos lélegeztetést, szívmasszást alkalmaztak, infúziót kötöttek be és a mentőautóba megpróbálták intubálni, az eszközt azonban nem sikerült D. légcsövébe behelyezni az ott kialakult és tanú 10. által ekkor már érzékelt gégeödéma miatt. Ezt követően  csak a sértett halálát tudták megállapítani.

M. S. D. halála erőszakos úton, a nyak huzamosabb leszorítása okozta elhúzódó fulladás, légzés- keringésleállás következtében állott be.

M. S. D. halálát nyúltvelő beékelődés következtében fellépett keringés és légzésbénulás okozta. A nyúltvelő beékelődéshez az agy vizenyős duzzanata miatt beállott koponyaűri nyomásfokozódás vezetett. Az agyvizenyő kialakulását a nyaki visszerek összenyomatása miatt gátolt vénás visszafolyás hozta létre. A nyaki erek leszorítása a vádlotti tevékenység során és annak következményeként állott be.

M. S. D. halálának bekövetkezése okozati összefüggésben állt vádlott cselekvőségével, nevezetesen azzal, hogy a sértett nyakának leszorításával az agyi vérellátás zavarát okozta azaz az agyban fellépő pangás bekövetkezett. Az agyi vérkeringés pangását a nyaki visszerek tartós leszorítása is létrehozza. A visszerek leszorítása kisebb erőbehatással létrehozható, mint a verőerek (aorták) leszorítása. Azáltal, hogy a visszerekben akadályozva van a vér visszafolyása, miközben a verőerek olyan mértékű összenyomása nem következik be, mely a bennük áramló vér agyba jutását akadályozná, a pangás még kifejezettebb és gyorsabban kialakul. 

Az agyi nyomásfokozódás következtében fellépő pangás önmagában még reverzibilis (visszafordítható) folyamat, azonban az vádlott által alkalmazott hosszabb idő alatti tartós, folyamatos de kisebb erőbehatással megvalósított leszorítás során,  az agyi nyomásfokozódás olyan kritikus mértéket ért el, ami már visszafordíthatatlan változásokat eredményezett azaz a nyúltvelő beékelődés következtében fellépett keringés és légzésbénulás a sértett halálát okozta.
A nyelvcsont törését közepesnél nagyobb erejű tompa erőbehatás hozta létre. A sértett meglévő  verőeres rendszerének alulfejlettsége nem olyan súlyosságú, amely „a vádlotti cselekmény nélkül is bármikor hirtelen halálhoz vezetett volna". M. S. D. ezen állapota a halálhoz vezető kórfolyamat alakulásában még részoki szereppel sem bírt. A nyelvcsont szarvának törése, illetve a nem intubálható gégeödéma csak a sértett nyakát ért erőbehatásként értékelhető, közvetlen oki szerepük a halál bekövetkeztében nincs, a nyelvcsont szarvának törése akár sértett nyakának megragadása és földre vitele során is bekövetkezhetett. 

M. S. D. a rendőri intézkedés során a jobb oldali deréktájon, tomportájon, a felső- és az alsó végtagokon szétszórtan, felületes hámfosztásokat, hámhorzsolásokat, az állcsúcs bal oldalán repesztett jellegű sérülést, a bal állszöglet alatt ujjbegynyi, a nyak területén több felszínes, alig látható hámelszíneződést, hámfosztást, az arc, a nyak, a válltájék felületén szederjes elszíneződést, pangást, a bőr alatt a jobb oldali szemtengely kötőhártya alatt, valamint a száj nyálkahártya  alatt az áthajlásoknál számos pontszerű és nagyobb nyálkahártya alatti bevérzést, a nyelvcsont bal oldali részénél az állkapocs szöglet alatti területen az izmok állományában azok csonthoz való eredésénél és tapadásánál a mélyebb rétegekben számos kisebb bevérzést, a nyelvcsont területénél tapadó izmok tapadási helyénél, a nyelvcsont közelében mindkét oldalt számos lencsényi, borsónyi bevérzést, a nyelvcsont jobb oldali szarvának az ízületnél történő törését, ennek környezetében bevérzést, a pajzsporc belső felszínén bal oldalon fél lencsényi bevérzést, a pajzs porc külső oldalán az alsó részen tapadó izmok állományában két db lencsényi bevérzést, a tüdőkben a mellhártya alatti részen több helyen pontszerű és nagyobb lap szerinti vérzéseket, a nyelv két oldalán friss harapási nyomokat, bevérzéseket, a gyomor nyálkahártya pontszerű bevérzését, a csuklótájon mindkét oldalon bilincs lenyomatának megfelelő durva, mély hámfosztást és bőrbevérzést és hámfosztás által létrehozott jellegzetes lenyomatot, - mely mindkét csuklótájon többszörös, azaz elmozdulásra utaló nyomokat hagyott - szenvedte el. 

A nyelvcsont jobb oldali nagy szarvának letörése direkt leszorító erő hatására jött létre, emiatt csak az ízületeknél észlelhető és viszonylag kis terjedelmű bevérzés alakult ki. A nyelvcsont jobb oldali szarvának törése önmagában 8 napon túl gyógyuló sérülésnek tekintendő, ugyanakkor  e sérüléssel kapcsolatban nem állapítható meg egyértelműen, hogy a sértett földre történő levitele során alkalmazott hátulról átkulcsoló mozdulattal álló helyzetben végzett nyakleszorítás során, avagy a későbbiek során a földön való fixen tartás alatt a kitörési kísérletek közben alkalmazott erőteljesebb szorítás során alakulhatott ki.

Fojtófogásnak nem tekinthető a vádlott által alkalmazott leszorítás, amely egy huzamosabb ideig történő földön rögzítést, tartást jelent, amelynek során a vádlott a sértettet a nyakánál elhelyezkedve azt átkulcsolva rögzítette. 

M. S. D. 12:33: 06 másodperctől kezdődően 12:42:49 -ig  a földön fixen rögzített állapotban volt vádlott és  tanú 1. együttes tevékenységének eredményeként. Vádlott 12 óra 33 perc 06 másodperckor hívta első alkalommal a 107-es segélyhívószámot, ekkor  már és a felvétel kezdetétől 12:39:24 - 12 :42:29-ig terjedő időszak alatt a sértett mindvégig leszorítva helyezkedett el a földön,  a telefonálást megelőzően, majd a felvétel megszakadását követően is tartott ez az állapot, így minimálisan 10 percig volt leszorított helyzetben.

M. S. D. sértett 190 cm magas, jól fejlett, izmos, ugyanakkor vádlottnál és tanú 1-nél vékonyabb testalkatú 27 éves férfi volt. Tanú 1. 177 cm magas 85 kg súlyú, míg vádlott186 cm magas és 90 kg volt az események idején.

Vádlott tagadta a terhére rótt bűncselekmény elkövetését. A megismételt eljárásban korábbi vallomásait fenntartotta, bírói kérdésekre azt kiegészítette. Az átkísérés végrehajtásával kapcsolatban elmondta, hogy önként jelentkezett a feladat végrehajtására társával együtt. Elöljárójuk röviden összefoglalta mi volt a kísérés előzménye- azonban kábítószer fogyasztásról és ezzel kapcsolatos problémákról nem volt szó. Látta D. arcán a korábbi sérülések nyomait, ezért kérte ennek rögzítését, majd úgy nyilatkozott a bírósági eljárás során D. viselkedésével nem volt probléma, a tárgyaláson sem hallott kábítószerrel kapcsolatos problémáról.
A gépkocsiban azt érzékelte, hogy a megbilincselt D. társával birkózik a hátsó ülésen, miközben szabaddá vált kezével hadonászik, társát felszorította a bal hátsó ajtóhoz, ezért kanyarodott le és állt meg az első adódó alkalommal.

Vallomása szerint csak együttes erővel sikerült D-t földre vinniük, aki azonban még ekkor is folyamatosan ellenállt, szökni akart, próbált szabadulni. Amikor megérkezett két rendőr kollégája, azért nem fogadta el a felajánlott segítséget, mert úgy ítélte meg, hogy négyen nem férnek hozzá, illetve az általuk elfoglalt pozíciót tartotta megfelelőnek D. földön tartásához. Attól tartott, ha felállítják ismét a szökéssel próbálkozik. Ő úgy helyezkedett el, hogy arccal előre nézett, tehát nem látta pontosan, hogy a háta mögött mi történik, ugyanakkor D. arcát sem látta, mert az oldal irányba volt fordítva ahogy feküdt alatta. Ügyelt arra, hogy a gégéjét a könyökhajlatába fogja be, mert tudta, hogy rosszul megválasztott fogás esetén eltörheti a gégéjét és azzal is tisztában volt, hogy nem szabad a nyaki ereket leszorítania, mert azzal problémák lehetnek, megfulladhat a fogvatartott. Biztos volt benne, hogy nem szorította nagy erővel, mert akkor megfulladt volna, lélegzését mindvégig hallotta. Csak amikor úgy érezte, hogy erősebb ellenállást tanúsít, kitörni próbál D., akkor szorította meg, utána pedig eleresztette ezt a fogást. 

A kiképzésen a fojtófogást oktatták, tudta, hogy nem szabad nagy erővel hosszabb ideig leszorítani az intézkedés alá vont személyt, mert elájulhat, illetve megfulladhat. A fojtófogás csak egy arra alkalmazandó technika, hogy az ellenálló személy ellenállását megtörjék. Tulajdonképpen a fojtófogás csak egy pillanatos cselekvés és az ellenállás megtörését követően már más módon bilincselik meg az illetőt. A földön fekvő helyzetben nem is tarthatta éppen emiatt fojtófogásban, csak az  ahhoz hasonlító pozitúrában rögzítette D. fejét és próbálta őt stabilan lenn tartani. Az oktatásról úgy nyilatkozott, hogy mindkét helyen ahol kiképzésben részesült, tanították a fojtófogást, amit annak veszélyes volta miatt nem lehet begyakorolni, csak a technikát oktatják, illetve azt oktatják, hogy az erek leszorítása az ami ilyen esetben problémát jelent. Az oxigénhiányos állapot miatt törik meg az intézkedés alá vont ellenállása, ez az alkalmazás lényege, nagyon rövid ideig, másodpercekig tarthat, hosszabb ideig a fulladás miatt nem alkalmazható. A kiképzéseken orvos nem működött közre, így ennek élettani hatásait szakember nem oktatta, csak és kizárólag a technikára terjedt ki a kiképzés. 

Úgy nyilatkozott, hogy amíg lent tartotta D-t, egyáltalán nem volt olyan érzése, hogy akár elájulhatott, mert ezt érzékelnie kellett volna abból, hogy elernyednek az izmai, csak és kizárólag akkor érzékelte ezt és akkor gondolta, hogy elájult, amikor a második mentő szirénáját meghallotta. 
A nyelvcsont töréssel kapcsolatban úgy nyilatkozott, hogy a fojtófogás oktatásánál ezzel kapcsolatban semmiféle figyelemfelhívás, képzés nem történt, nem is értette amikor közölték vele, hogy D-nak nyelvcsont törése lehet. 

Tanúként hallgatta meg a bíróság  tanú 1-t, vádlott járőrtársát, tanú 2-t és  tanú 3-t, a később érkezett  rendőrjárőr két tagját, az intézkedés szemtanúit  tanú 8-t, tanú 6-t, tanú 4-t, tanú 5-t, tanú 7-t, tanú 11. mentő szakápolót, tanú 9. és tanú 10. mentőtisztet, tanú 12-t a mentéssel kapcsolatban. A kiképzéssel kapcsolatban tanú 13-t, tanú 14-t, tanú 15-t és tanú 16-t valamint vádlott elöljáróját K. Sándort.

Tanú 1. tanúvallomásában előadta, hogy vádlottal együtt a Repülőtéri Biztonsági Szolgálat S. Bevetési Alosztályánál teljesítettek szolgálatot.
Az előzményeket illetően vádlottal egyezően adta elő a történteket, majd saját tapasztalata alapján beszámolt D. támadásáról a rendőrautó hátsó ülésén. A tanú elmondta, hogy teljesen váratlanul érte a támadás, a férfi mindaddig teljesen nyugodtan viselkedett, függetlenül attól, hogy ők hallották mit művelt a fogdán, illetőleg a repülőgépen. A szűk kocsiban nem tudta visszabilincselni a férfit és attól is tartott, hogy az szabadon hadonászó bilincselt kezével megüti a gépkocsit vezető társát, ezért szólt, hogy azonnal álljanak félre és a gépkocsin kívül próbálják az illetőt visszabilincselni. 

Emlékezett arra, hogy a férfi kb. egy fejjel volt magasabb nála, vékonynak tűnt, de biztos volt benne, hogy erős fizikumú volt. 
Az események idején saját testsúlya 85 kg volt, és kiváló kondícióban volt, mert a S. Bevetési Alosztálynál mindennapos volt az erőnléti gyakorlás, illetőleg a fizikai képzés. 
A megállást követően sikerült együttes erővel D-t kiszedni a kocsiból, egyértelmű cél volt, hogy földre vigyék a férfit, mert érzékelték, hogy álló helyzetben ketten sem bírnak vele. Vádlott állandó társa volt, tudta, hogy ő is kiváló fizikai kondícióban van, de mindketten azt érzékelték, hogy álló helyzetben nem képesek a férfi ellenállását megtörni, aki egyértelműen szökni akart és ezt kellett megakadályozniuk. Ő volt az aki kibillentette az egyensúlyából D-t és ekkor sikerült a földön rögzíteniük. Lábkulcsot alkalmazott, ami a tanultaknak és az előírtaknak teljes mértékben megfelelt, míg társa a férfi felső testét rögzítette, azt ő pontosan nem látta, hogy milyen módon, mert társa felső teste takarta előle az intézkedés alá vont férfi felső testét. 

Úgy nyilatkozott, amennyiben fordítva kerültek volna a földre, ő teljes testsúlyával feküdt volna rá a férfi felső testére és így próbálta volna megakadályozni a szökését. Emlékezett arra, hogy D. földön tartása során küzdeniük kellett, őt egyszer lerúgta magáról, illetve kibillentette az egyensúlyából. Társa mentőt is és rendőri segítséget is hívott, az intézkedés során nem alakult ki olyan nyugalmi helyzet, hogy meg tudták volna beszélni, hogy mit csináljanak, bár a cél kezdetben a bilincselés volt és az, hogy a férfit visszarakják az autóba, csak odáig jutottak, hogy neki sikerült összebilincselnie a férfi kezét, majd úgy maradtak azzal, hogy a mentős ad nyugtatót. Mindketten érzékelték, hogy a férfi emberfeletti erővel küzd velük. Nem voltak biztosak abban, hogy együttes erővel is végre tudják hajtani a férfi visszahelyezését a gépkocsiba. 
Vallomása szerint még két rendőr is érkezett, akik valamilyen módon a segítségükre voltak, majd mentősök is érkeztek. Az intézkedés vezetője vádlott volt, ő volt a magasabb rendfokozatú és az ésszerűség is azt diktálta, hogy ő irányítsa mindvégig az intézkedést. Ő csak akkor engedte el az intézkedés alá vont lábát, amikor a mentősök közölték vele, hogy már nem kell rögzíteni. Csak amikor az adatgyűjtést befejezte, akkor szerzett tudomást arról, hogy D. meghalt. Fel sem vetődött benne, hogy a férfi azért rúgkapál mert nem kap levegőt, ő minden próbálkozását ellenállásnak, kitörési kísérletnek érzékelte. 

A rendőrségi kiképzésével kapcsolatban elmondta, hogy ott fojtófogást csak megmutatták, de alkalmazását nem tanították, a kiképzés során dzsúdó elemeket is oktattak, ami neki könnyebbséget jelentett, mert korábban ő ezt a sportot művelte. Korábban is volt olyan intézkedése amikor ellenállást kellett megtörnie, ezeket ő a kiképzésen tanultaknak megfelelően rutinszerűen hajtotta végre. Az intézkedésével kapcsolatban soha, semmiféle probléma nem merült fel. A S. Bevetési Alosztályánál is részesült kiképzésben, amit gyakoroltak is, ez minden esetben rúgás, ütés, védés technika volt. A tanú nem zárta ki, hogy a fojtófogást a S.Bevetési Alosztálynál is oktatták, ő nem sokkal az események előtt került oda, a kiképzés során erről nem volt szó, ő csak szakközépiskolás korában hallott erről a fogásnemről. Ezt földre viteli technikaként határozta meg, de olyan fogásként amit a hadseregben oktatnak és alkalmaznak. Tudása szerint a fogás egyetlen célja a földre vitelen kívül az eszméletvesztés elérése lehet. 

A tanúként meghallgatott tanú 2., tanú 3-al együtt a későbbiek során helyszínre érkezett rendőr páros tagja volt, a BRFK Központi Ügyeleti Főosztály Akció Osztály II. Műveleti Alosztálynál teljesített szolgálatot. 
Vallomása szerint az … úton leintették a kocsijukat, így kerültek a ... utcába, amikor odaértek azt látták, hogy a földön három férfi fekszik, az egyikük félig térdelő, félig fekvő helyzetben, a két férfi egy harmadikat fogott le, akinek a kezei már előre voltak bilincselve, ez a férfi félig hason fekvő helyzetben volt, de a felső teste oldalirányba nézett, hiszen a karjai is oldalt voltak előre összebilincselve. Kérdésükre az intézkedő rendőrök egyike azt mondta, hogy mentőt várnak, a férfi nyugtatót fog kapni. Felajánlott segítségüket azzal utasították el, hogy stabilan fogják a férfit, azonban ha lazítanak a fogáson, akkor biztosan elszabadul, mert korábban erős ellenállást tanúsított. 
Az intézkedés teljesen jogszerű intézkedésnek tűnt, emiatt nem kellett beavatkozniuk és a két intézkedő rendőr nem kért további segítséget. Az egyik rendőr félig fekvő helyzetben a bal  karjával fogta a férfi nyakát, ugyanakkor mellette helyezkedett el, míg a másik rendőr az egyik lábát feszítette. Emlékezett arra, hogy az intézkedés alá vont férfinek jelenlétükben volt egy kitörési kísérlete, majdnem felállt, ekkor a két rendőr csak kollégája segítségével tudta a férfit földön tartani. A két korábban intézkedő rendőr jól megtermett férfi volt, látható volt, hogy tiszta erőből tartják amikor megpróbál kitörni. Emlékezett arra, hogy két mentőautó érkezett egymást követően, valaki a tömegből szólt, hogy lilul a férfi feje és ekkor elengedték, a férfi pedig már nem tanúsított ellenállást. Korábbi gyakorlatából nem emlékezett olyanra, hogy bárki akit így lefogtak megpróbált volna ellenállni, illetőleg szabadulni a fogásból. Saját szerepükről úgy nyilatkozott, hogy amikor megérkeztek, az intézkedés vezetője az ott korábban intézkedő rendőrök közül a magasabb beosztású rendőrtiszt volt. Amennyiben ők is beavatkoztak volna, az már önálló intézkedésnek minősül, amiről nekik külön jelentést kellett volna készíteni. 

A tanúként meghallgatott tanú 3. járőrtársához hasonlóan idézte fel  hogyan kerültek a helyszínre és ott mit tapasztaltak. Az intézkedésből annyi maradt meg benne, hogy egy fiatalembert két rendőr tartott és volt egy alkalom amikor neki is közbe kellett avatkoznia, ő rátérdelt az intézkedés alá vont személy egyik karjára. A két intézkedő rendőr nagy erővel tartotta a földön a férfit, mégis majdnem kiszabadult, ezért avatkozott be. Az egyik rendőr elhárította a segítséget azzal, hogy már hívták a mentőket, ettől függetlenül ottmaradtak ha bármi probléma akad, segítsenek a kollégáknak. A beszélgetés során próbálták felajánlani, hogy más módon meg kellene az illetőt bilincselni, ez csak ötletelés volt részéről, semmi nem jutott az eszébe, fogalma sem volt arról, hogy az általa kigondolt bilincselési módhoz van -e elegendő bilincs és hogyan kéne azt kivitelezni. 
Fenntartotta arra vonatkozó vallomását, hogy kollégája észlelte, hogy az intézkedés alá vont feje lilul és a mentők kiérkezése előtt már elengedték őt. 

Nyomozati vallomásának elé tárását követően azt fenntartotta, csak annyira emlékezett, hogy valóban volt a férfinek egy erős kitörési kísérlete, amikor hárman tudták őt lent tartani. A tanú biztos volt benne, hogy kizárólag a kezére térdelt rá a férfinek és kézzel is az összebilincselt kezét próbálta lent tartani. Emlékezett arra, hogy amikor elengedték a férfit, előtte hangzott el a lilul a feje megjegyzés, ekkor már ő is látta, hogy piros a feje és kollégája elszaladt vízért. A férfi ekkor nem csinált semmit, ő azt gondolta, elájult, azért nem mozog. 

A tanúként meghallgatott tanú 4. arról számolt be, hogy az ... út és a ... utca sarkán lévő cégnél dolgozott és az ablakon kinézve látta a történések egy részét, tőle 3-4 méterre zajlottak az események. A rendőrök és a férfi kb. egyforma magasak voltak,  a rendőrök  jó erőben lévő izmos férfiak voltak, hozzájuk képest a szökni próbáló férfi vékonyabb testalkatúnak tűnt. Nem látta, hogyan kerültek a földre, de azt már érzékelte, hogy mindhárman ott vannak. Emlékezett arra, hogy később újabb rendőrautó érkezett és elég nagy tömeg volt az utcán. A földön az egyik rendőr a férfi feje felől volt, míg a másik a lábánál helyezkedett el, emlékezete szerint kb. fél óráig zajlottak ezek az események. A később kiérkező rendőrök közül egy harmadik szintén odahajolt hozzájuk, de hogy egészen pontosan mit csinált, nem látta. Végig az volt az érzése a látottak alapján, hogy a fiatalember szökni próbált, agresszíven ellenállt és a rendőröknek nagyon erősen kellett tartani, hogy ebben megakadályozzák őt. 

A tanúként meghallgatott tanú 5. szintén kívülállóként észlelte az utcán történteket. Az intézkedés alá vont férfit „fékeveszett őrültként" jelölte meg, aki szökni próbált. Véleménye szerint nemcsak a rendőrökre támadt, amennyiben sikerült volna kiszabadulnia, bárkit megtámadhatott volna az utcán és szerinte a férfi állapota miatt ennek fennállt a reális lehetősége. Olyan volt a fiatalember mint egy dühöngő őrült, vérben forogtak a szemei, érzése szerint bárkit megölt volna. 

Látta, hogy a rendőrök nagy küzdelemmel tudják lefogni és földre vinni, a fiatalember a földön is folyamatosan mozgott, semmivel nem törődött, saját testi épségét is veszélyeztette. A rendőröknek nagyon kellet erőlködniük, hogy ott tartsák őt. A tanú elmondta, hogy már akkor látta a fiatalember támadását amikor az még bent ült a kocsiban és a fehér Škoda lassan haladt az ... úton. Látta a küzdelmet azt követően is ahogy a gépkocsi befordult az egyirányú utcába, majd látta ahogy a gépkocsiból kikerülve a két jó fizikumú rendőr küzd az illetővel. A férfi még a földre vitelét követően is nagy erővel állt ellen, nem vette tudomásul, hogy vert helyzetben van, mindent megpróbált annak érdekében, hogy a rendőrök fogásából kiszabaduljon.  Az egyik rendőr elől fogta a nyakát, a másik pedig hátul a lábát, majd látta a mentőautó érkezését is és azt is látta, hogy ez a mentő személyzet semmit nem tesz, csak a második mentő érkezését követően észlelte azt, hogy valamit tesznek az intézkedés alá vont férfivel. Emlékezett arra, hogy az események folyamán még további két rendőr is érkezett, közülük az egyik szintén próbált segíteni, de az ő tevékenységét inkább mint biztosítást érzékelte, magától nem nagyon tett a férfi lefogása érdekében semmit. 

A tanú beszámolt arról, hogy a két rendőrön látszott, hogy közelharcra kiképzett rendőrök, ez látszott a mozgásukon, az általuk alkalmazott fogásokon, fiatalabb korában 8 évig karatézott, így felismerte a hasonló jellegű fogásokat. Az ellenálló férfi „rúgta, ütötte, vágta, fejelte a rendőröket", a férfi úgy került a földre, hogy valamelyik rendőr elgáncsolta és ekkor került az egyik a fejéhez, a másik pedig a lábához. Megítélése szerint a férfit úgy vitték földre és úgy tartották ott ahogy azt oktatják, kifejezetten úgy tűnt, hogy ügyelnek a testi épségére. Emlékezett arra, hogy a férfi arcán látott sérüléseket, de benne az rögződött, hogy a férfi arca teljesen el volt torzulva. Amikor a földön feküdtek oldalról látta az eseményeket, látta, hogy a leszorított férfi megpróbál kitörni, az átkulcsolt lába közül is megpróbálta az egyiket kiszabadítani és azzal lerúgni az őt tartó rendőrt. Még arra is emlékezett, hogy a nyaknál lévő rendőr úgy tartotta az illető fejét, hogy az hátra tudta csapni a fejét, amivel még a mögötte fekvő rendőr fejét is veszélyeztette. Ha a rendőr erősebben szorította volna az illetőt, azt neki oldalról látnia kellett volna, mert ahhoz az egész válla is mozgott volna.  A tanú nem érzékelte, hogy a fiatalember elájult, véleménye szerint ezt látnia kellett volna, mert akkor megváltozik a testhelyzete és nem kellett volna a rendőröknek ellentartaniuk. Azt is látta, hogy a fiatalember mozgatja a fejét, ami véleménye szerint kizárta, hogy a fojtófogással le lett volna szorítva a feje. Amikor az első mentősök odaértek a helyszínre, a rendőrök még biztosan fogták a férfit, a későbbieket pedig a sok mentőstől már nem látta. 

Tanúként hallgatta meg a bíróság tanú 6., aki szintén kívülállóként látta a történteket. Emlékezett arra, hogy a rendőrök akartak meg bilincselni valakit, földre is kerültek mind a hárman. A későbbiekben még egy rendőrautó, majd végül mentőautó érkezett a helyszínre, az események negyed óra és fél óra között zajlottak le. Arra emlékezett, hogy a fiatalember nem akarta engedni, hogy megbilincseljék. A tanú elmondta, hogy nem nagyon bírja az ilyen helyzeteket nézni, ezért  nem figyelte az eseményeket, fel-alá járkált és próbált nem tudomást venni a történtekről. 

Tanúként hallgatta meg a bíróság tanú 7., aki elmondta, hogy gépkocsijával a ... utca és ... út sarkán állt, amikor bekanyarodott elé egy autó, ami egyértelműen a forgalommal szemben közlekedett. Úgy látta, hogy a kocsiban rendőrök és egy civil utazik és a civil aki hátul volt, a gépkocsivezető rendőrt próbálja fojtogatni. Látta ahogy a két rendőr kirángatja a kocsiból a civilt, ennek során azt is észrevette, hogy egy vezetőszíj lóg a civil egyik kezén, nem volt összekötve a keze. Ezt a férfit ketten próbálták leszorítani a földre, amikor sikerült, a férfi minden erőfeszítése arra irányult, hogy kiszabaduljon a rendőrök fogásából. Az egyik rendőr a lábánál fogta, míg a másik a fejénél tartotta. Látta, hogy az egyik rendőr mobilon telefonál, míg a másik kezével szorítja a földön fekvő férfit, azt is hallotta, hogy mentőket kér. Felajánlotta, hogy a távolabbra hullott szíjat odaadja nekik, de a rendőrök ezt elutasították, továbbra is leszorítva tartották a férfit, majd jött egy mentőautó, illetőleg még rendőrök érkeztek a helyszínre. Nekik nem kellett beavatkozni, mert ekkor már stabilan tartották a férfit. 

Személyes megítélése szerint egy önvédelmi fogással, leszorító fogással tartotta a telefonáló férfi lent a másikat. Úgy érzékelte hogy alkarra támaszkodik a férfi nyakszirtjére oldalirányból. Ezalatt a másik rendőr ennek a férfinek a lábát fogta, mintha egy kicsit feküdt is volna rajta. A leszorított férfi egyfolytában próbálta magát kiszabadítani, viszonylag hosszabb idő telt el amikor aztán nyugton maradt. Nem látta, hogy az illető elájult, csak a mentős hölgy érkezésekor tudta meg, hogy valami komoly probléma van vele, bár még ekkor is élt az illető, pislogott, próbált elfordulni. A két rendőr jó fizikumú férfi volt, az intézkedés alá vont férfi jóval magasabb volt náluk. Biztos volt benne, hogy az intézkedés alá vont férfi már a gépkocsiban rátámadt a rendőrökre, ezért álltak ki az autóval és nyomták őt le a földre. Álló helyzetben a fiatalember el akart futni, majd a földön is egyfolytában ellenállt. 
A tanú beszámolt arról, hogy korábban rendőr volt, szakmai szempontból a rendőrök intézkedését szakszerűnek látta. Felismerte az önvédelmi fogásokat amiket alkalmaztak, illetőleg a földre vitelt is szakszerűen csinálták, a fiatalember támadását úgy hatástalanították ahogy azt a kiképzésen oktatták. Emlékezett arra, hogy a kiérkező rendőrök felajánlották a segítségüket amit a másik két rendőr elhárított azzal, hogy mindjárt jönnek a mentők. Ahogyan látta, a leszorított fiatalember teljes erejéből arra koncentrál, hogy megszabaduljon, egymagában nagyobb erőt fejtett ki mint a két rendőr. Biztos volt benne, amennyiben csak egy rendőr tartotta volna, a férfi megszökik. Látta, hogy a két rendőrnek komoly erőfeszítésébe kerül, hogy megfékezzék őt. Amikor a mentők kiérkeztek a fiatalember még mutatott életjelenségeket, ezt a mentős hölgy is érzékelte. A férfi szerinte egyszerűen elfáradt, azért tört meg az ellenállása. A férfi viselkedését úgy jellemezte „felspannolt, izgalmi állapotba volt", csak a szabadulás motiválta minden mozdulatát. 
A rendőr akkor telefonált, amikor a földön stabilizálták a férfi fogását. Emlékezete szerint vádlott az intézkedés alá vont mellkasára támaszkodott a testsúlyával, míg a másik rendőr a lábait fogta. Vádlott csak akkor engedte el a férfit, amikor a mentős arra felszólította. 

Tanúként hallgatta meg a bíróság tanú 8-t, aki vallomásában elmondta, hogy a közelben árut pakolt és akkor kapcsolódott be az eseményekbe, amikor három férfi már a földön feküdt. Annyi maradt meg benne, hogy az illető, akit a másik kettő próbált lefogni, falfehér arccal feküdt a földön és emlékezete szerint már meg volt bilincselve. Akkor is ott volt amikor a mentősök megérkeztek és hallotta amikor a mentős azt mondta, hogy az illetőnek nincs pulzusa. 
Fenntartotta arra vonatkozó nyomozati vallomását, hogy a férfi szeme környéke zöldes volt és a kezei olyan szorosan voltak összebilincselve, hogy a kézfeje teljesen el volt színeződve. Az egyik rendőr a nyakánál fogta és telefonált, a másik pedig a lábait tartotta oly módon, hogy az egyik lábát hátrahajtotta, a másik pedig egyenes helyzetbe feküdt a földön. A sértett valóban próbált szabadulni a helyzetéből, de csak a lábait tudta mozgatni. Jöttek még rendőrök, de nem emlékezett arra, hogy beavatkoztak volna az intézkedésbe.

Tanú 9., tanúvallomása szerint, mint az E. Mentőszolgálat rohamkocsin dolgozó szakápolója kapta a riasztást. A diszpécser közölte velük, hogy dühöngő elmebeteghez mennek A helyszínre érkezésükkor egy szakápoló fogadta őket egy másik mentővel, folyt az ellátás. 
Amikor megérkeztek, a férfinek még volt légzése. A tanú elmondta, hogy mentős szakápolóként dolgozik 1987. óta, olyan rutinja alakult ki, hogy amikor megérkeztek ránézett a férfire és látta, hogy  halott. Ennek ellenére a szakmai szabályok szerint megkezdték a lélegeztetést, illetőleg az újraélesztést. Nem volt arra idő, hogy a korábban kiérkezett mentősöktől bármit kérdezzenek, a látottak alapján az azonnali újraélesztés mellett kellett dönteniük. 

Emlékezett arra, hogy a férfit nem tudták intubálni, ekkor merült fel a lehetősége annak, hogy a gégéjével valamilyen probléma van, az intubálást a doktornő végezte, de nem járt eredménnyel. 
Az általános eljárásról elmondta, hogy a mentőszolgálat orvos nélküli esetkocsit is kiküldhet amin mentő szakápoló dolgozik, azonban a mentő szakápoló nem adhat be nyugtató injekciót, amennyiben úgy ítéli meg, hogy orvosi ellátás szükséges, magasabb szintű egységet kell a helyszínre hívnia. Nem emlékezett arra, hogy a férfin voltak -e sérülések. Arra sem emlékezett, hogy meg volt -e bilincselve, ő csak a férfi állapotára koncentrált és a látványból azonnal arra következtetett, hogy nincs keringése. Függetlenül attól, hogy ez volt a benyomása korábbi egészségügyi tapasztalatai alapján, azonnal hozzákezdtek az újraélesztéshez akkor vált teljesen egyértelművé, hogy az illető halott, amikor az orvosnő nem tudta intubálni. Ekkor vetődött fel először az a lehetőség, hogy a férfi megfulladt. 

Az intézkedő rendőrökkel ők közölték, hogy a férfi meghalt, de azt, hogy mennyivel korábban állt be a halál,  nem tudták megállapítani és ez nem is volt a feladatuk. Nem emlékezett a másik mentős kollégával folytatott beszélgetésre, de abból, hogy a másik mentős egy felszívott injekciós tűt tartott magánál, logikusnak tűnt az a következtetés, hogy ő még élőnek gondolta a férfit, hiszen emiatt várta őket nyugtatóinjekcióval, amit csak orvos adhat be.

A bíróság tanú 10-t a másodfokú bíróság előírásának megfelelően a szakértők jelenlétében hallgatta meg. Vallomása szerint hatodéves medika volt és az E. Mentőszolgálat esetkocsiján mentőtisztként dolgozott. Emlékezett arra, hogy amikor megérkeztek a férfi a földön feküdt és amikor vizsgálni kezdte már nem lélegzett, nem volt tapintható pulzusa. A protokollnak megfelelően azonnal megkezdte az újraélesztést, ami nem vezetett eredményre. Intubálni sem sikerült a férfit. Emlékezete szerint ödémás volt a gégefő, emiatt nem tudta a légutakat szabaddá tenni. A tanú határozott volt abban a kérdésben, hogy amikor kiérkeztek, a beteg már nem mutatott életjelenségeket, az újraélesztést ettől függetlenül meg kellett kezdeniük, mert nem tudhatták mikor állt be a klinikai halál, ahonnan még visszahozható a beteg. Orvosszakértői kérdésre a tanú csak azt tudta megerősíteni, hogy a gége ödéma miatt nem tudta bedugni a tubust  a gége mozgathatósága kérdésében nem tudott nyilatkozni. 

Szakértői kérdésre elmondta, hogy az esetlapot rögtön a bevonulás után töltötte ki, ha azt írta, hogy cianotikus elszíneződés volt a férfin, akkor azért rögzítette, mert ezt látta és a fulladással járó, súlyos oxigénhiányos állapot kísérőjelensége az. A gége kóros mozgathatóságát amiatt írta le, mert ödémás volt a gége és eltört a nyelvcsont.
 
A bíróság tanú 11-t szintén a szakértők jelenlétében hallgatta meg. A tanú az OMSZ-nál dolgozott mentőápolóként és az elsőként a helyszínre érkezett mentős volt. Emlékezett arra, hogy a mentőt leintették az ... úton, ő volt az aki odament a földön fekvő férfihez, akin hárman térdeltek. A férfi fejénél lévő rendőr felszólította, hogy adjon nyugtató injekciót a férfinek. Amikor odament, lehajolt a férfihez és érzékelte, hogy az fújtatva veszi a levegőt, visszament a mentőhöz, az előírásoknak megfelelően jelentette az esetet. Tudta, hogy magasabb szintű esetkocsi érkezik, majd visszatért és jobban szemügyre vette a leszorított beteget. Ekkor észlelte, hogy elájult, ezért szólt, hogy eszméletlen, szálljanak le róla, mert mindhárom rendőr nyomta őt lefelé, egyikük a nyakát fogta, másikuk a derekát nyomta le, a harmadik pedig a lábát fogta. Amikor vonakodva de elengedték, megpróbálta megvizsgálni, azonban ekkor még nagyon tapasztalatlan volt. Lemosatta az arcát és a nyakán próbálta a carotist kitapintani de nem érezte, érzékelte, hogy a férfi nem lélegzik. Szólt a kollégájának, hogy az újraélesztéshez szükséges eszközöket hozza a kocsiból, majd mellkasi lélegeztetést próbált alkalmazni. Ekkor jött az esetkocsi és a kollégák átvették tőle a beteget. A beteg nyakán még tapasztalatlansága ellenére is felismerte a gégeödémát, emiatt nem bízott igazán a lélegeztetés eredményességében. Fenntartotta azon vallomását, hogy odaszólt a rendőrnek ne szorongassa a férfi nyakát, mert megfojtja. Hangsúlyozta, ez egy általános figyelmeztetés volt a részéről, nem a konkrét helyzet értékeléséből adódó következtetés volt. Utalt arra, hogy más rendőri intézkedésnél is szóvá szokta tenni, hogy ne csavarják az illető kezét, mert eltörik, ez is egy ilyen jellegű általános figyelemfelhívás minden hasonló esetben. Látta, hogy a férfi szája kékes-lilás ebből oxigénhiányra következtetett. Amikor megérkezett azt látta, hogy az egyik rendőr a férfit a nyakánál tartotta, csak később tudta meg, hogy ez fojtófogás volt.
A hipoxiával kapcsolatos vallomásrészére úgy nyilatkozott, hogy azt kérdésre általánosságban mondta el, amit ezzel kapcsolatban tudott, nem pedig a konkrét esetre vonatkoztatva.

Tanúként hallgatta meg a bíróság tanú 12-t, az OMSZ Műveleti és Szervezeti Igazgatóját. Vallomásában részletezve elmondta, hogy milyen mentési szintek vannak, ahhoz milyen mentőegységek állnak rendelkezésre. Vallomása szerint szakápoló nem köthet be intravénás nyugtatót, nem jogosult gyógyszert tartalmazó injekció beadására sem.
A mentőtisztek ezeket megtehetik, a szakorvos az aki mindent tehet a helyszíni ellátás során. 

Tanúként hallgatta meg a bíróság tanú 13-t, aki 1999. évig a rendőrség Különleges Szolgálatánál dolgozott kiképzőként. A tanú nagy általánosságban  beszámolt arról, hogy a rendőrséghez kerülő munkavállalók milyen kiképzésben részesülnek. Elmondta, hogy elméleti és gyakorlati képzés van, ugyanakkor ez megyénként és szervezeti egységenként is eltérő. A kiképzési tematikát mindenütt az adott szerv készíti el. A Különleges Szolgálatoknál, így a Terrorelhárítóknál, Megyei Bevetési Egységeknél és a S. Bevetési Alosztálynál is külön határozták meg, hogy kinek mit oktatnak. Az újoncok általában egy hónapos kiképzést kaptak központilag, majd utána megyei parancsnoki szinten folyt a képzés. A rendőrség Különleges Szolgálatánál önálló kiképzési ágvezetők dogoztak, olyan személyek akik az adott terület specialistái voltak. Ezzel kapcsolatban nincs szakirodalom, tananyag, ők állították össze a kiképzési anyagot. A Különleges Szolgálatnál R. Tibor volt a közelharc kiképzője, itt különböző küzdősportok rendőri változata szerepelt a tematikában. Sem az elfogás, sem az önvédelem nem volt elkülönítve. Függetlenül attól, hogy a közelharc kiképzést nem ő oktatta, tudta az ezzel kapcsolatos tematikát, amit a Különleges Szolgálatnál tanítottak. A fojtófogást oktatták a Különleges Szolgálatnál, ami azt jelentette, hogy időnként edzéseken ezt gyakorolták is. A tanú ezt úgy jellemezte, hogy a cél az ellenfélnél, hogy ellenállásra képtelenné tegyék a lehető legrövidebb idő alatt és ez egy hatásos földre viteli technika a bilincselés végrehajtásához. 

A fojtófogás az alkar és felkar izmával történő fojtás, ami nem gégére irányul, hanem a nyaki verőerek elszorítására. A képzésekbe orvos nem folyt bele, ők egy több ezer éves japán küzdősport tematikát alkalmaztak. A fojtófogást mind a rendőrségnél, mind a katonaságnál oktatták és alkalmazták, nem volt ez még akkor ketté bontva. A tanú úgy nyilatkozott, hogy a fojtófogást nagyon nehéz megtanulni, hiszen nagyon nehéz megtalálni a megfelelő fogáserősséget, igazán gyakorolni sem lehet ezt és nagyon nagy a veszélye, hogy a kiképzett rendőr stressz helyzetben „nagyobbat rántson". Mindenki tudja, hogy fulladást okozhat, ugyanakkor nincs kellően körülírva sehol és szabályozva, hogy meddig alkalmazható. Ő mint oktató azzal is tisztában volt, hogy hosszabb ideig alkalmazott leszorításnál,amit ő gyakorlatilag 1 percen belüli időre tett, előfordul az eszméletvesztés, amit nem is biztos, hogy az alkalmazó észrevesz. 

A tanú úgy nyilatkozott, hogy a normál oktatásból 2000 évben kivették a fojtófogást, ugyanakkor a Terrorelhárító Szolgálatnál és a Bevetési Egységeknél oktatják ezt a technikát. Általánosságban elmondta, hogy amikor földön lévő személyt ketten akarnak a földön tartani és rögzíteni, egyikük a lábát rögzíti, míg a másik a karját és a vállát rögzíti olyan feszítő fogásokkal, ami megakadályozza mozgását. A tanú nem zárta ki a fekvő helyzetnél a nyaknál alkalmazott fojtófogást, ahol a fejnek a felkar és az alkar közé kell kerülnie úgy, hogy a gége szabadon maradjon. Amennyiben a háta mögött van az illető, akkor csak hang alapján tudja ellenőrizni a saját mozgását, illetőleg külső jelzések alapján. 

A fojtófogás veszélyére való felhívás az oktatáson megtörtént, az élettani folyamatot pontosan senki nem tudta, így a lényege az oktatáson annyi volt „ne szorítsd nagyon, mert akkor baj lesz vele". A tanú elmondta, hogy a kiképzésen pszichológust sem alkalmaznak, így a Bevetési Egységeknél, illetőleg a Terrorelhárításnál szolgálók sincsenek tisztában azzal, hogy az intézkedés alá vontak milyen állapotban vannak, illetőleg az ilyen egységeknél szolgálatot tejesítő rendőrök esetében sincs szűrés arra, hogy ezeknek a rendőröknek milyen a stressztűrő képessége, illetve hogyan viselkednek tartós stressz helyzetben. Vallomása szerint az adott oktató tapasztalata, tudása és ízlése határozta meg, hogy ezzel kapcsolatban bármilyen oktatást, ismertetést végeztek -e. Nagyon fontosnak tartotta ugyanakkor a kiképzés során a begyakorlást, beidegződést, mert saját tapasztalata szerint csak ez segít a bevetés során a stressz helyzetbe került rendőrnek, aki enélkül beszűkült tudattal csak a tanultak 8 %-át képes reprodukálni. Ennek megfelelően csak a gyakorlás az ami jobb eredményt hozhat, ugyanakkor a fojtófogás gyakorlása az elmondottak miatt nem alkalmazható. 

A térfigyelő kamera felvételeinek megtekintése után úgy nyilatkozott, hogy a kiképzésen tanítottaknak megfelelően helyezkedtek el a rendőrök és a földön tartás is megfelelő pozícióban volt. A látottak alapján úgy nyilatkozott, hogy ebben a pozícióban lehet fojtófogást alkalmazni, a két rendőr megfelelő pozíciót foglalt el. A tanú úgy nyilatkozott, hogy a fixen való rögzítéshez ilyen esetben tulajdonképpen három ember kellene, de ennek a három embernek maximálisan együtt kell dolgoznia, mindenkinek tudnia kell, hogy mi a feladata. Ha az intézkedés vezetője nem tudja, hogy mindhárman megfelelően kiképzett rendőrök, akkor nem fogja megkockáztatni a pozícióváltást, ott legfeljebb a harmadik rendőr már csak súlyként jöhet számításba a földön tartásnál.
 
A tanú elmondta, hogy az elmebeteg és kábítószer hatása alatt lévő intézkedés alá vontakkal kapcsolatban külön oktatás van, ez éppen az intézkedés alá vont személy állapotával függ össze. Tudott dolog, hogy ezeknek a személyeknek magasabb a fájdalomküszöbe, ugyanakkor a meglévő technikákat tudják csak alkalmazni, azonban a végrehajtás során agresszívebb a technika alkalmazása éppen az ellenállás hevessége miatt. 

A tanú elmondta, hogy a gépkocsiban az intézkedés alá vont személy rögzítésére nincs külön technika, illetőleg az oktatás során azzal kapcsolatban semmiféle képzés nincs, hogy mi a teendő akkor, ha a szállított és megbilincselt személy megtámadja a rendőröket. Tanú még arról számolt be, hogy vádlott kiképzésében nem vett részt, mert más egységnél szolgált, ő a saját oktatási rendszerében a fojtófogást kivette a tananyagból, figyelemmel a kiképzési óraszám alacsony voltára, úgy döntött, hogy ez egy túl veszélyes fogásnem, amit nem tudnak rendesen gyakoroltatni. Ez különösen igaz azokra a személyekre, akik soha semmiféle küzdősportot nem űztek. A tanú úgy nyilatkozott, hogy a fojtófogás technikájának az alkalmazása nagyon nagy gyakorlatot igényel és még a gyakorlott embernek is nagyon oda kell figyelni mit csinál, ha sikerül megfelelően megfogni és rögzíteni, utána már teljesen mindegy, hogy az illető mit csinál, akár telefonálhat is, hiszen stabilan fogja és így kérhet erősítést. 2004. júliusában a fojtófogás nem volt tiltott  alkalmazási nem. A S. Bevetési Egységnél is oktatták, mint kontroll tartásra is alkalmas fogást. Érdekességképpen a tanú elmondta, hogy a cselgáncs során a sportolók órákig gyakorolják ezeket a fojtásokat edzéseken és mégsem fulladnak meg.  

I. László előadásával kapcsolatban a tanú úgy nyilatkozott, hogy ezt a kiadványt ő nem ismeri és tudomása szerint ezt az anyagot a kollégái sem ismerték. 

Tanúként hallgatta meg a bíróság tanú 14-t, aki a V. Megyei Rendőrkapitányságnál kiképzőként foglalkozott vádlottal. A tanú elmondta, hogy a fojtófogás alkalmazását oktatták, ennek a célja az aktív ellenállás megtörése, ez tulajdonképpen egy leszorítás. Az oktatás során természetesen elmondták, hogy a két nyaki ütőér leszorítása csak időleges lehet, ájulás is bekövetkezhet. Nagyon fontos az alkalmazás során az erőhatás. Egy gyakori alkalmazási módként jellemezte a fojtófogást, még pedig úgy, hogy időbeli korlátja sincs, addig kell alkalmazni amíg végre nem tudja hajtani az intézkedés alá vont megbilincselését. A tanú vallomása szerint a fojtófogást leszorításként is lehet alkalmazni, mint a testi kényszer egyik elemét, hosszabb, rövidebb ideig lefogva tartható az adott személy. Ez jelenti a folyamatában alkalmazást. 

A fojtófogást tudomása szerint a Rendvédelmi Szervek Kiképző Központjában is oktatták, valamint a Terrorelhárításnál is tananyag. tanú 13-hoz hasonlóan nyilatkozta, hogy stressz helyzetben mindenkinek eltérhetnek a reakciói és ezért próbálják a tréning során begyakoroltatni a különböző technikákat, ami a fojtófogás alkalmazásánál némi nehézséget jelent. Általánosságban úgy nyilatkozott, hogy tapasztalatot igazán csak akció során, konkrét esetben lehet szerezni, bármi amit a kiképző elmond, csak kipróbált helyzetben sajátítható el és valamennyi kollégának csak a tapasztalat segít. 

Az elmebetegekkel kapcsolatos intézkedés a Bevetési Osztályok hatáskörébe volt utalva. Ugyanez a teendő kábítószer hatása alatt lévő személynél is. 

A térfigyelő kamera rögzített felvételeinek megtekintését követőn úgy nyilatkozott, hogy korábban látta már a videó felvételt is, a fojtófogás alkalmazása neki a képek alapján szakszerűnek tűnt. Tanú 13-al egyezően úgy nyilatkozott, hogy az adott leszorítás esetén az erőkifejtés a testsúly le- és felengedésével történik. A később érkezett rendőrökkel kapcsolatban úgy nyilatkozott, hogy egy ilyen szituációban nagyon fontos, hogy azonos képzettségű rendőrök vegyenek részt az intézkedésben, ugyanakkor az ismeretlen kollégák esetében, akik más egységtől érkeznek, ilyen tudás nincs. Ezért a felelős magatartás ebben az esetben legfeljebb annyit enged meg, hogy az idegen kollégákat arra kérheti, hogy szorítsa a lábát, vagy fogja meg, de semmiféleképpen nem próbálja megváltoztatni a pozíciót, az illetőt betenni az autóba, különösen annak tükrében, hogy már mentőt hívott, mert orvosi beavatkozás szükséges. 
A fojtófogás alkalmazásával kapcsolatban még elmondta, hogy magát a fojtást nem tudják gyakorolni és nem is engedte ezt, csak a leszorítás volt az amit gyakorolhattak. Az is nyilvánvaló volt minden oktatott számára, hogy ennél a fogásnál 20 másodperc az amíg nincs probléma, utána már elájulhat az intézkedés alá vont. Ez azonban nem tapasztalati úton nyert információ, hanem csak elmondás alapján foglalkoztak ezzel a kiképzés során. A tanú úgy nyilatkozott, hogy a leszorítást is fojtófogásnak hívják, ami azonban nem a nyaki erek leszorítását jelenti, ez egy hosszabb ideig alkalmazható földön tartási technika és csak ha szükséges, akkor kell rászorítani.

Tanú 15. elmondta, hogy a Repülőtéri S. Bevetési Alosztályon volt kiképző, mint egy danos fekete öves karatés vállalta ezt. Korábban egy hónapos képzésen volt a Terrorelhárító Szolgálatnál, ami kötelező a bevetési egységekben, ez erőnléti, önvédelmi képzés, elvezető fogásokat, bilincselési technikát oktatnak. Volt kiképzési tematika amiben volt önvédelem, speciális harc, lövészet, előfordulhatott, hogy egy hónap alatt egyszer volt önvédelmi oktatás, mert az idő meg a szolgálattervezés végett csak akkor került rá sor, akkor  átvették  a rendőri önvédelmi dolgokat, szakirodalom, tananyag nem volt. 
A Terrorelhárító Szolgálatnál alkalmaztak önvédelmi fogásokat, ütéseket, rúgásokat, földre vitelt, elvezető fogásokat, bilincselés technikát. 
A tanú elmondta, hogy a Terrorelhárító tematikájában benne van a fojtófogás, ami egy technika arra, hogyan lehet az ellenfelet levinni a földre egy hátulról történő fojtófogással. Azt is megmutatták hogyan kell szabályszerűen, szakszerűen elvégezni a fojtófogást, hátulról átkarolva a nyakat, ami megtöri az ellenállást,  kibillenti az illetőt az egyensúlyából, és le lehet vinni a földre.
 
Az oktatás során elmondták milyen élettani hatása van a fojtófogásnak, ennek a lényege annak a két ütőérnek - ami megy fel az agyba - valamilyen nyomással elérni azt, hogy a felfelé menő oxigént picit gátolja, ezáltal elernyed az ember, ez a fogás csak pár másodperces lehet. 

A fojtófogás az ellenállás megtörésére szolgál, soha nem a gégére hanem az ütőerekre irányul. Megvan szabva hova kell a nyakat fogni, a bicepsz, alkar segítségével két oldalt ezt a pontot picit megnyomva tartva lehet használni. A lábkulcs is az ellenállás leküzdésére szolgál a lábbal kontroll alatt tartja a kezeivel  végrehajtja a bilincselést. 
Az adott helyzetben a rendőr dönti el, hogy melyik technikát alkalmazza. Függ attól is, hogy az ember milyen beállítottságú, mit gyakorol mi áll hozzá közelebb. 

Tanú 16. megerősítette, hogy a Terrorelhárító Szolgálatnál földre viteli technikákat, elvezetési technikát, közelharc technikát oktattak, amit az iskolában korábban ilyen szinten nem oktattak. Ennek a képzésnek nem az volt a célja, hogy minden hónapban új ismereteket adjon, hiszen az alapképzettséget mindenki megszerezte a rendőriskolában, a szükséges pluszt  szerezte meg az alapképzésen a Terrorelhárító Szolgálatnál, az önvédelmi foglalkozásoknak az volt a célja, hogy a megszerzett tudást minél hatékonyabbá tegye.
A fojtófogást, mint közelharc technikát oktatták, mintegy elvezető fogást. Ezt lehet használni földre vitelre, elvezetésre, szökés megakadályozására, ez olyan fogás ami alkalmas arra, hogy kontroll alatt tartsa az adott személyt akivel szemben alkalmazzák. A lényege, hogy a nyakrészt kell fogni, nem szorongatni a nyakát, hanem fogni és kontroll alatt tartani. A nyakat a könyökhajlatba kell helyezni, és így tartani, tehát olyan pozícióba ahonnan nem tud kiszabadulni.  Azt, hogy meddig alkalmazható nehéz megmondani, a helyzet dönti el, hogy meddig szükséges az alkalmazása. 
A S. Bevetési Egységnél a fojtófogás nem volt tiltott., a bevetési alosztályoknak a szakmai felügyeletét a Terrorelhárító Szolgálat látta el.  Náluk bevett, alkalmazott és oktatott taktika volt, innentől kezdve minden egyes bevetési alosztályon ezt teljesen joggal  oktatták és alkalmazták is, mert elvárás volt, hogy a szakirányító Terrorelhárító Szolgálatnak a szakmai elvárásai  érvényesüljenek a megyei bevetési alosztályokon is.

A bíróság felolvasta (nyom. iratok 623-643. old.) I. László a „Rendőri intézkedések, beavatkozások vizsgálata" című füzet 15. old. utolsó bekezdése és a 16. old.  írtakat. Valamennyi - az ügyben meghallgatott - rendőr úgy nyilatkozott, ezt a művet nem ismeri. Vádlott, mind a rendőrtanúk hangsúlyozták, sehol nem oktatják, képezik a rendőrt arra, hogy a szökési, kitörési kísérletet hogyan kellene elkülöníteni az oxigénhiányos állapot kísérő jelenségeitől.

A másodfokú bíróság iránymutatásának megfelelően a bíróság új igazságügyi orvosszakértőket is bevont az ügybe.
Dr. B. István és dr. J. Andrea igazságügyi orvosszakértők véleménye szerint M. S. Dimitrov halálát egyértelműen megállapíthatóan nyúltvelő beékelődés következében fellépett keringés és légzésbénulás okozta. nyúltvelő beékelődéshez az agy vizenyős duzzanata miatt beállott koponyaűri nyomásfokozódás vezetett. Az agyvizenyő kialakulását a nyaki erek leszorítása következtében létrejött pangás okozta, a nyaki erek leszorítása pedig a vádlott tevékenysége során és annak következményeként állott be. A szakértők véleményükben kiemelték, hogy ezen kategorikus megállapításokat kizárólag a boncjegyzőkönyv leleti leírása alapján tették. 

A szakvéleményben a továbbiakban rögzítették, hogy az agyi vérkeringés pangását már a nyaki visszerek tartós leszorítása is létrehozza. A visszerek leszorítása kisebb erővel létrehozható, mint a verőerek leszorítása és azáltal, hogy a visszerekben akadályozva van a vér visszafolyása - miközben a verőerek olyan mértékű összenyomása nem következik be, mely a bennük áramló vér agyba jutását akadályozná - a pangás még kifejezettebb és gyorsabban kialakul. A nyakra kifejtett ilyen nagyságú erőbehatás nem feltétlenül hoz létre  nyaki sérüléseket. 
A nyelvcsont töréssel kapcsolatban úgy nyilatkoztak, hogy azt közepesnél nagyobb erejű tompa erőbehatás hozta létre. A szakértői vélemény szerint a sértett meglévő  verőeres rendszerének alulfejlettsége nem olyan súlyosságú, amely „a vádlotti cselekmény nélkül is bármikor hirtelen halálhoz vezettek volna". Ezen állapot a halálhoz vezető kórfolyamat alakulásában még részoki szereppel sem bírt. A szakértő a nyelvcsont törés, illetve a nem intubálható gégeödéma meglétét csak a sértett nyakát ért erőbehatásként értékelte azzal, hogy közvetlen oki szerepük a halál bekövetkeztében nincs. A légzőmozgások gátlásának ténye (mellkas lenyomása, rátérdelés) még feltételezésnek is megalapozatlan, a boncjegyzőkönyv lelete alapján ez teljes mértékben megalapozatlan. 

A korábbi szakértők szakértői vélemények megállapításainak különbözősége, a megfogalmazásból adódó félreértések következménye, ugyanis a boncolást végző szakértők a halál okának megnevezésénél a fulladást is felsorolták és a későbbi szakértők ebből jutottak arra a következtetésre, hogy a sértett halálának oka pontosan nem határozható meg. 

Ezt követően a bíróság elrendelte valamennyi orvosszakértő tárgyaláson történő meghallgatását.

Dr. B. István és Dr. J. Andrea írásban benyújtott szakértői véleményét értelmezte, pontosította.  A szakértők hangsúlyozták, hogy a vénák/visszér leszorításához jóval kisebb nyomás elegendő, mint a verőér/aorta leszorításához. Az agyi nyomásfokozódás következtében alakul ki a nyúlvelő beékelődés, ami visszafordíthatatlan élettani folyamat, és amely keringés és légzésbénulást eredményez, amelynek következménye a halál. A szakértők egyértelműen kizárták, hogy a sértett meglévő fejlődési rendellenessége és a hosszabb idő alatt alkalmazott lábfeszítés sértett hirtelen halálához vezetett volna. 
A hirtelen halál definíciójánál a szakértők hangsúlyozták, hogy arról csak akkor lehet beszélni ha egy látszólag egészséges ember minden észlelhető külső ok nélkül rövid idő alatt meghal, így csak a boncolásnál mutatható ki, hogy mi vezetett a halálához. Jelen esetben erről szó sem lehet, hiszen számos külső ok - többek között a nyak leszorítása - állt fenn, ami miatt nem mondható, hogy mindenféle külső erőbehatás nélkül következett be sértett halála. A szakértő jelen esetben a vádlott által alkalmazott fogásnemet leszorításként határozta meg, amely élesen elkülönül a fojtás, fojtogatás orvostani jelentésétől. 

A szakértők véleményük szerint ugyanarra a következtetésre jutottak mint a dr. D. György és dr. Sz. László szakértő páros, csak a megfogalmazás különbözősége vethető fel azzal, hogy a korábbi szakértők által leírt fulladás okozta a későbbiekben a félreértést. 
A nyelvcsont töréssel kapcsolatban pedig azt a megállapítást tették, hogy nem maga a nyelvcsont teste, hanem a nyelvcsont egyik szarva tört le. Ugyanakkor ezen sérülés bekövetkeztének idejére, illetőleg a sérülések időrendjére és sorrendjére vonatkozóan szakértői megállapítást tenni nem lehetett, így nem kizárhatóan a nyelvcsont sérülése korábban - a földre vitel során is - keletkezhetett. A szakértők az I. tanulmányban foglaltakkal orvosszakértői szempontból mindenben egyetértettek. 

Dr. D. György igazságügyi orvosszakértő, aki az időközben elhunyt dr. Sz. László orvosszakértővel együtt készítette el szakértői véleményét, az abban foglaltakat változtatás nélkül fenntartotta. 

A boncjegyzőkönyv, illetve annak adatai alapján a SOTE részéről 8000/2004. szám alatt készítette el dr. D. György és dr. Sz. László szakértői véleményét, melynek lényege:
A boncjegyzőkönyvben talált sérülések és szervi elváltozások alapján M. S. D. halálának közvetlen oka a nyak huzamosabb leszorítása okozta elhúzódó fulladás, légzés, keringés leállás volt. A halál erőszakos úton, a nyakat ért behatás következtében állott be. 

A nyak ereinek leszorításához kb. 3-3,5 kp erőkifejtés is elegendő, amely könyökhajlatban történt nyakbefogás során létrejöhetett és így durvább sérülések kialakulása a nyak lágyrészei között nem várhatóak. Nem szükséges a gége porcos vázának, nyelvcsontnak, vagy ezek nyúlványainak törése sem. A leszorítás kb. 2 perc után eszméletvesztéshez vezethet, megfelelő ellenállás esetén a leszorítás időnként megszakadhat, ennek megfelelően az eszméletvesztéshez szükséges idő megnyúlik, a légzés- keringés leálláshoz, irreverzibilis agykárosodáshoz vezető idő az átlagos 5 perccel szemben akár több perccel is megnyúlik. A fulladás típusa a nyak nagy ereinek körkörös leszorítása okozta agybénulás, ennek következtében fellépő légzés- keringés leállás. 

A nyak karral történő leszorítása során alakult ki a nyaki erek összenyomása, ily módon a keringés gátlása, egyértelműen ennek volt oki szerepe a halál bekövetkeztében. Ezt bizonyítja a boncjegyzőkönyvben rögzített, a nyak részeiben észlelt sérülések jelenléte, így a nyelvcsonthoz tapadó izmok tapadási helyénél, az izmokban lévő friss bevérzések, a nyelvcsont jobb oldali szarvának ízületnél történő törése, környezetében friss  bevérzéssel, a pajzsporc belső felszínén a nyálkahártya alatt, a külső részen a tapadóizmok állományában talált friss bevérzések, emellett a fej területén létrejött pangás miatt kialakult nyálkahártya alatti bevérzések, a jobb szemtekei kötőhártya, a száj nyálkahártya területén talált bevérzések, a tüdő mellhártyája alatt talált  bevérzések is. 

A nyelvcsont jobb oldali nagyszarvának törése direkt leszorító erő hatására jöhetett létre, ezért volt csak az ízületnél észrevehető és viszonylag kis terjedelmű  bevérzés. A nagyobb erejű direkt erőbehatás (ütés, vagy rúgás) jóval durvább töréseket és nagyobb terjedelmű lágyrész sérülést idézett volna elő. A mélyebb, a gerincoszloppal érintkező belső részeken is durva, terjedelmes bevérzések alakultak ki és ezek hiánya indirekt módon bizonyítja, hogy ezen sérülések a nyak huzamosabb direkt leszorítása során jöhettek létre. 

Minimum 7 perces leszorítás is elegendő tapasztalat szerint az irreverzibilis halál bekövetkeztéhez ha a leszorítás megszakad, esetleg ennyi is elegendő lehet, de ettől valamivel hosszabb időtartam után, azaz pontosan meg nem mondható néhány perccel hosszabb idő alatt következhet be a visszafordíthatatlan keringés- és légzés leállás. A nyakleszorítás módja, tartama, körülményei elegendő lehetett az agybénulás, a keringés- és légzés leállás kialakulásához, ami megfordíthatatlan folyamatnak bizonyult. A sértett atletikus termet, hypoplasiás érrendszer, a bal leszálló szívkoszorúsverőérág kezdeti szakaszának jelentős szűkülete, a menekülés okozta stresszhatás egy részről a keringés - és légzésleállás szempontjából kedvezőtlen körülményeket teremtett, azaz az időtartamot megrövidíthette, másrészről e szervi betegségek és testi alkat negatív körülményként értékelhető a sikeres újraélesztés szempontjából is. A halál időpontjában a vegyvizsgálatok szerint sértett kábítószer hatása alatt már nem állt, így ennek szerepe nem bizonyítható. 

Kiegészítő szakértői véleményük szerint (7030/2008.)  dulakodó, erőt legyőző körülmények között a nyak leszorító nincs olyan helyzetben, hogy meg tudja ítélni a nyakleszorítás erejének a mértékét, annak szakszerűségét, illetve tudja kontrollálni azt, hogy a nyakat úgy szorítja le a fojtó fogással, hogy a nyaki ereket ne nyomja össze. A nyaki erek kívülről való összenyomásához 3,5 kp szükséges, ennek a huzamosabb ideig történő leszorítása 2 perc után eszméletvesztést, 5 perc után irreverzibilis agykárosodást hoz létre szakértői tapasztalat szerint ha az úgy történik, hogy közben a leszorítás mértéke nem változik, vagyis az agy felengedés vagy leszorítás csökkenése miatt időnként valamennyi vért kap, azaz tartós leszorításról van szó. Ha viszont ez a körülmény nem tartós, időnként a leszorítás csökken, az összenyomás nem teljes, valamennyi utánpótlást kap az agy, úgy ettől huzamosabb idő lehet szükséges akár az eszméletvesztéshez, vagy akár az irreverzibilis agykárosodás kialakulásához. Ehhez nem szükséges a nyaki ereken semmilyen sérülés. 
Véleményükben leírták, hogy semmilyen szakértői indoka nem lehet annak, hogy sértettnél természetes okú halál alakult olyan körülmények között, ahogy azt dr. M. Miklós szakértő állítja. Ez csak akkor lehetne felvethető, hogyha a nyakleszorítás amit a videó mutat nem történik meg és mindazon eseménysorok nem zajlanak amit ott követni lehet. 

A tárgyaláson újonnan felmerült adatokkal kapcsolatban dr. D. György annyival egészítette ki a korábban megfogalmazottakat, hogy a B-ban készült boncolási jegyzőkönyv gyakorlatilag ugyanarra a következtetésre jutott, mint ők a boncolás során. A lényegi kérdéseket illetően teljes mértékben egyetértett a dr. B.-J. szakértők véleményében foglaltakkal. 

A sértett halálával kapcsolatos egyértelmű következtetésük volt, hogy a sértett halálának közvetlen oka a nyak huzamosabb leszorítása okozta elhúzódó fulladás, légzés, keringés leállás volt, a halál erőszakos úton, a nyakat ért erőbehatás következtében állhatott be. 
. D. elmondta, hogy szakértői véleményükben a meglévő testi adottságnak, illetőleg az adott szituációnak is bizonyos szerepet tulajdonítottak, mégpedig azért, mert az egy elhúzódó állapot volt a videó felvételen látottak alapján és emiatt a meglévő koszorúér, szívizom elváltozás a picit fejletlenebb érrendszert elősegítő részoki szerepe sem zárható ki az események bekövetkeztében. Ők bizonyos elősegítő szerepet tulajdonítottak a láb ráfeszítésének, mert az általuk megtekintett videó felvételen látszik, hogy ez nem egy egyszerű lábvisszafeszítés volt. A sértett agresszív, folyton szabaduló, menekülő mozgása miatt a láb visszafeszítés olyan mérvű volt, ami gyakorlatilag lehetetlenné tette a fejet szorító személynek, hogy a saját mozgását kontrollálja, pedig az is jól látszott a videó felvételeken, hogy fixen egy meghatározott pozícióban tartotta a karjával a sértett fejét. Egyetértett dr. B.-J. szakértőkkel abban, hogy a váltakozó erősségű leszorítás elsődlegesen a vénás keringést rontotta, a leszorítás soha nem ért el olyan erőt, ami a szokásos légúti leszorítást, vagy összenyomatást, vagy a nagyobb erejű artériás leszorítást képes lenne létrehozni. 

Az elhangzottakkal kapcsolatban dr. B. István szakértő úgy nyilatkozott, hogy az alulfejlett keringési rendszer lehetséges, hogy gyorsította a nyúltvelő beékelődés kialakulását, míg a váltakozó erősségű leszorítás elnyújtotta a folyamatot időben. A végeredmény azonban mindkét esetben mindkét szakértő páros szerint azonos volt. 

Dr. M. Miklós igazságügyi szakértő írásbeli véleményét - 379/2005- fenntartotta, mely szerint a sértett halálának közvetlen oka a rendelkezésre álló adatok alapján pontosan nem határozható meg. Ezt arra alapította, hogy a nyakleszorításos fulladás rendelkezésre álló adatok alapján kétséget kizáróan nem bizonyítható, mert a nyakon olyan légúti sérülések nem voltak igazolhatóak, amelyek önmagukban véve nyakleszorításos fulladást bizonyítanának és olyan jellegű kórelváltozások nem voltak észlelhetőek a nyakhoz tartozó nagy verőereken, amelyek az agyi vérellátás percekig tartó gátlását igazolná. A boncolás alkalmával nem volt igazolható a tüdők puffadt, egyenetlen levegő elosztása, amely kórjel az elhúzódó jellegű fulladás bekövetkezésére. A sértettnél a boncolás alapján szívtúltengés, szívizom hegesedés, szív koszorúér elkeményedés és szűkület, nem kellő mértékben kifejlett - azaz fejletlen - érrendszer és atlétaalkatból bizonyítható, amely állapotok együttesen hirtelen halál bekövetkezésére hajlamosító tényezőt jelentenek és az adott esetben a sértettnél fellépő okszerű stresszhatással együttesen heveny koszorúverőér keringési elégtelenség talaján kialakuló heveny vérkeringési és légzési elégtelenséggel bekövetkező halál oki szerepének ki nem zárhatóságát is jelenti. 

Vádlott magatartása és a sértett halálának bekövetkezése között a közvetlen ok- okozati összefüggés nem bizonyítható, azaz nem bizonyítható, hogy a halál bekövetkezése kizárólagosan nyakfojtásra lenne visszavezethető. Nem bizonyítható az sem, hogy a nyak könyökhajlatba való befogása ne úgy történt volna, hogy az a belégzés lehetőségét az ellenállás leküzdésének biztosítása mellett folyamatosan fenntartja. Sértett nyakának „leszorítása" és a halál bekövetkezése között az oksági összefüggés nem bizonyítható. Az viszont bizonyítható, hogy a nyakat nem körkörösen, de túlnyomórészt jobb oldalról érte a tompa mechanikai behatás, a nyakhoz tartozó lágyrészek nem nagy kiterjedésű bevérzését, a nyelvcsont jobb szarvának letöretését előidézően. ezen tompa mechanikai behatás a nyakhoz tartozó verőereken - amelyek az agyi vérellátásért felelősek - valódi sérülést nem okozott. Nem bizonyítható az sem, hogy ezen mechanikai hatás a gégét sértette volna,  rendelkezésre álló adatok szerint ugyanis a mentők megkísérelték a légutakat biztosítani, amely sikertelen tevékenységükkel összefüggésben nagy valószínűséggel keletkezhetett a gége belhártyáján, azon bevérzés ami a boncolási lelettel megállapításra került. 

A sértett nem volt egészséges szervezetű, szívtúltengésben, szívizom hegesedésben, szív koszorúverőér  elkeményedésben és jelentős fokú szűkületben,  valamint olyan kóros állapotban szenvedett, amely az érrendszer csökevényes fejlettségével jelölhető meg, ezen túlmenően atletikus testalkatú volt. Ezen anatómiai körülmények olyan kórállapotot eredményeztek, amelyek az élet mindennapi körülményei között is - koszorúverőér keringési elégtelenséggel - okozhattak volna minden átmenet nélkül vérkeringés összeomlást, azaz hirtelen halált. Ezen tünetegyüttes a hirtelen halál bekövetkezésére hajlamosító kórállapotnak tekintendő. 

Eszméletvesztés esetén a sértett ellenállásra, azaz fizikai erőkifejtésre képtelen állapotba került volna és ezt mindhárom, a leszorításban résztvevő személynek észlelnie kellett volna. Így nem zárható ki, hogy a sértett testének leszorításában résztvevő mindhárom személy a sértetti test elernyedésének észlelésekor a leszorítást csökkentette és ennek ellenére következett be azon légzési keringési elégtelenség, amely végül is a halálhoz vezetett, bekövetkezését egy nem mindenben kifogástalan mentő ténykedés próbálta elhárítani.

Dr. M. Miklós 276/2008 számú kiegészítő szakértői véleményében (alapügy 48 sorszám) a 2005 június 15-én 379/2005 szám alatt előterjesztett szakértői véleményben foglaltakat és tárgyaláson tett nyilatkozatait fenntartotta. Leírta, hogy igazságügyi orvosszakértői szempontból a nyak leszorítás okozta agyi oxigénhiány klasszikus és jellegzetes szakasza, illetve tünetei nem ismerhetőek fel és ennek alapján a felvételen látottak egyértelműen nem bizonyítják nyak leszorításos agyi oxigénhiány létrejöttét. A boncolás a fulladásos halál típusos boncjeleit nem produkálta. Ez egyben azt is jelenti, hogy a rendelkezésre álló teljes orvosi dokumentáció és videofelvételezés alapján a halál bekövetkezése vonatkozásában a fulladás oki szerepe minden kétséget kizáróan nem bizonyítható. 

Dr. M. Miklós szakértő az újabb szakértői vélemény ismeretében, illetőleg a tárgyaláson elhangzottak alapján is fenntartotta azon szakértői véleményét miszerint a fejlődési zavar, vagy rendellenesség, illetőleg a szív is szerepet játszhatott a halálos következmény létrejöttében. Egyetértett azzal, hogy a halál közvetlen oka az agytörzsi beékelődés következtében agybénulás volt, de hogy ezt mi okozta azt nem lehet pontosan megmondani. Eredményezhette ezt egy szív eredetű probléma is. Ugyanakkor nem tartotta kizárhatónak a mentési késedelmet ami miatt a folyamat visszafordíthatatlanná vált. 

Véleménye szerint a sértett lefogásába beavatkozó civil ruhás személy részéről a sértett törzsének tartós megtérdeplése, talajhoz való leszorítása és így következményesen a sértetti légzés gátlása nem zárható ki. A nyakfojtás kizárólagos oki szerepe nem bizonyítható és a stresszhatással bevezetett koszorúverőér keringési elégtelenség haláloki szerepének lehetőségétől eltekinteni nem lehet. 

Dr. H. János OSZ.1533/2008. számú szakvéleménye szerint a haláloki kórfolyamat eltérő megítélése néhai természetes eredetű kórelváltozásainak a halál kialakulásában tulajdonított eltérő jelentőségre vezethető vissza. Amíg a boncló orvosok néhai természetes eredetű kórelváltozásait a halálos eredményt elősegítő, a halálos kórfolyamatot felgyorsító tényezőnek tartják, addig dr. M. Miklós önálló kóroktani jelentőséget tulajdonít azoknak, a hirtelen halál kialakulására alkalmas tényezőnek tekinti.

Munkamódszer szempontjából mindkét szakértői vélemény kizárásos szemléletet tükröz: amíg a boncoló orvosok a halál beálltában nem látnak bizonyítható oki szerepet néhai természetes eredetű megbetegedéseinek, addig dr. M. Miklós a nyakleszorítás egyértelmű halálos eredményét nem látja bizonyítottnak. Ebből következően egyéb halálokot nem látva a két szakértői vélemény eltérő végkövetkeztetésre jut.

. H. János igazságügyi szakértő az újabb szakvélemény ismeretében azt a megjegyzést tette, hogy a nyúltvelő részleges beékelődése egyéb más halálokoknál is megállapítható így szívhalál is lehet az ok. Ugyanakkor hangsúlyozta, hogy az ő feladata nem a két korábbi szakértői véleménnyel kapcsolatos állásfoglalás volt, csak a különbözőség okait kellett megvilágítania.
Dr. H. szakértő felvetésével kapcsolatban dr. J. Andrea szakértő asszony még annyi kiegészítést fűzött, hogy a boncleírás során rögzítették, hogy az agykamrák beszűkültek és az agytekervények nyomottak, ami az agy nyomásfokozódásának egyértelmű jelei egyéb jelek mellett. Ebből pedig csak az a következtetés vonható le, hogy jelentős agynyomás-fokozódás lépett fel, ami szívfibrillációból nem jön létre. 

. B. István és dr. J. Andrea  szakértői véleményüket a videofelvételek megtekintése alapján  nem módosították, illetve nem egészítették ki, mert a felvételek a halál bekövetkezésének körülményeiről nem szolgáltattak olyan információt, ami a halál bekövetkezésének okára vonatkozó véleményükben eltérést jelentene.

A bíróság okirati bizonyítékként értékelte A Szófiai Nemzeti Nyomozó Hivatal 197/04 számú ügyében  99/2000 szám alatt készített orvosszakértői véleményt
A szakértői vélemény szerint a M. S. D. halálának oka a fojtás miatt mechanikus asphyxiate, kimondottan a nyak bal felének frontális felülete felett kemény tompa tárggyal - ami lehetett emberi kéz is - gyakorolt nyomással történt a fojtás, ami miatt éles oxigén elégtelenség a halál bekövetkezésének oka. A szakvélemény rögzíti a nyelv alatti csont bal Hornocska törését a törés helye körüli véraláfutásokkal, a baloldali gége területén a nyak puhaszöveteiben kialakult véraláfutásokat, a szemhéjjak nyálkahártyák alatt, pontszerű véraláfutásokat, amiből egyértelmű következtetést vontak le a szakértők azzal kapcsolatban, hogy a „fojtás" élőben történt.
 
A rendelkezésre álló orvosszakértői vélemények és a szakértők meghallgatása alapján a bíróság arra a következtetésre jutott, hogy  sértett halálának okát, a dr. D. - dr. Sz. és a dr. B. - dr. J. szakértők szakvéleménye egyértelműen meghatározta. 

. M. Miklós szakértő és dr. H. János szakértő sem vitatta, hogy a halál közvetlen oka mi volt, csak a halálhoz vezető út megjelölésében volt különbség közöttük. Az újabb szakértői vélemény azonban szakmai érvek alapján kategorikusan kizárta a hirtelen halál bekövetkeztének lehetőségét, melyet a korábban bevont dr. M. Miklós és dr. H. János szakértők véleményeztek.

A bíróság bizonyítékként értékelte dr. Z. Gábor igazságügyi toxikológus szakértő véleményét, mely szerint a sértett állapota következtében zárt térben leszűkült mozgáslehetőségek mellett a THC megvonás agresszióhoz vezet, mert a beteg ilyenkor úgy érzi, hogy nem tud menekülni, mozgása egy adott térbe szorított.

A bíróság a tényállás megállapításánál az előzményeket illetően elfogadta vádlott vallomását, amelyet K. Sándor, tanú 1. vallomása  valamint a Budapesti XVIII-XIX. Kerületi Bíróság 5.B.XVIII.958/2004. számú ügy iratai (nyom iratok 701-815 old.)  is alátámasztottak.
A gépkocsiban történtekkel, majd a földre kerüléssel kapcsolatban a bíróság a tényállást elsődlegesen tanú 1. vallomására, a vádlotti vallomásra, tanú 5. és tanú 7. vallomására, valamint S. M. D. testén lévő sérülésekkel kapcsolatos orvosszakértői megállapításokra alapította. E körben az egybevágó vallomásokat okirati bizonyíték is alátámasztotta.  A sértett leszorításával kapcsolatos események a tanúvallomások és a videofelvételek alapján egyértelműen megállapíthatóak voltak, a segítségüket felajánló rendőrök vallomása, valamint tanú 10., tanú 11. és   tanú 9. mentőtiszt vallomására volt alapítható a tényállás sértetti ellátással, újraélesztéssel kapcsolatos része. Nem vitathatóan az időmúlásából eredő kisebb-nagyobb ellentmondásokkal terhelten tették meg a tanúk a vallomásaikat, közülük volt olyan aki jelezte, már azt sem tudja pontosan elkülöníteni mi az amiről közvetlen tudomása volt és mi  az, amiről a tárgyaláson szerzett tudomást. Azonban a vallomások alapján az események lefolyása, menete egyértelműen megállapítható volt.

A sértett bekövetkezett halálával kapcsolatban a  bíróság által elfogadott szakértői vélemények alapján ítéleti bizonyossággal kimondható, hogy sértett halálát vádlott magatartása, az általa alkalmazott leszorítás okozta.  Ez a visszerek kisebb erővel történt hosszabb idejű leszorítását jelentette, aminek következtében elhúzódóan hosszabb idő alatt alakult ki az a visszafordíthatatlan folyamat aminek eredménye a  halál volt.

Ugyanakkor a szakértői vélemény alapján az is egyértelműen megállapítható volt, hogy a nyakra kifejtett ilyen nagyságú erőbehatás nem feltétlenül hoz létre nyaki sérüléseket,  attól függetlenül, hogy a sértett nyakán olyan erőbehatás érvényesült, amely a nyelvcsont szarvának törését is létrehozta. A nyelvcsont törés létrehozásához közepesnél nagyobb erejű, tompa erőbehatás szükséges, azonban ez már sértett földre vitelének időpontjában bekövetkezhetett.

A boncjegyzőkönyv és az orvosszakértői vélemények alapján egyértelműen megállapítható, hogy M. S. D. verőeres rendszere alulfejlett (fő verőerének körfogata kisebb) volt, ez a tünetegyüttes pedig olyan elváltozásokat jelent, amelyek hajlamosítanak hirtelen halál bekövetkezésére, azonban nem olyan súlyosságúak, amelyek a nyaki visszerek leszorítása nélkül is bármikor hirtelen halálhoz vezettek volna. 

A lefolytatott bizonyítási eljárás alapján a halálhoz vezető konkrét esetben a rendellenesség akárcsak részoki szerepének feltételezése sem megalapozott, mivel azok az elváltozások, amelyek a sértett halálhoz vezettek, bárkinél- akár a legteljesebb mértékben egészséges személynél is - halálhoz vezetnek. A nyelvcsont törésnek csak, mint a sértett nyakát ért erőbehatás bizonyítékaként van jelentősége, közvetlen oki szerepe a halál bekövetkezésében nincsen. 

A bíróság a szakértői vélemények alapján arra a következtetésre jutott, hogy M. S. D. halála a nyaki leszorítás következtében előállott nyúltvelő beékelődés miatt következett be. Az agyvizenyő kialakulását a nyaki visszerek összenyomatása miatt gátolt vénás visszafolyás hozta létre. A nyaki erek leszorítása a vádlotti tevékenység során és annak következményeként állott be. Vádlott magatartása - nyak leszorítása  - és a halálos eredmény között az okozati összefüggés megállapítható. A nyaki leszorítás eredményeként sértett halálát keringés és légzésbénulás okozta, amely nem azonos a sértett fulladásos halálával.  A B.-J. szakértők véleménye e körben kategorikus, amelyet valamennyi további szakértő is elfogadott. A nézetkülönbség csupán a haláloki tényezőnek tulajdonított stresszel kombinált, fejlődési rendellenesség következtében fellépő hirtelen halál bekövetkeztének ki ne zárhatóságából fakadt. 

Ezzel kapcsolatban is elfogadta az utóbb kirendelt szakértők véleményét a bíróság, sértett halálával kapcsolatban ennek még a részoki szerepe is kizárható.
A rendelkezésre álló adatok alapján, mindenekelőtt a térfigyelő kamera által rögzített videofelvételek időtartama alapján megállapítható, hogy 12,39 - 12,50 között kerültek rögzítésre az események, azonban egy rövidebb időszak ebből a felvételből hiányzik. Ugyanakkor vádlott 12,33 -kor már telefonhívást kezdeményezett, segítséget kért sértett megfékezéséhez. Ezen első telefonhívás időpontjában együttes előadásuk szerint is a sértett már a videofelvételen rögzítetteknek megfelelően feküdt a földön. 

Ennek megfelelően megállapítható, hogy sértett nyakának leszorítására minimális 10 perces időtartamon belül került sor. Ezzel kapcsolatban a szakértői vélemény egyértelműen fogalmaz, a visszerek leszorítása kisebb erőbehatásra, hosszabb időszak alatt történik - mialatt a visszafordíthatatlan folyamat bekövetkezik - mindezt még inkább megnyújthatja a nyakat érő nyomás csökkentése.
 
A számba vett és megvizsgált bizonyítékok alapján annak eldöntése volt szükséges, hogy a vádlott sértett halálát bűncselekmény elkövetésével okozta-e. 

A Btk. 12.§. szerint „bűncselekmény az a szándékos, vagy ha a törvény a gondatlan elkövetést is büntetni rendeli, gondatlanságból elkövetett cselekmény, amely veszélyes a társadalomra".

Jelen esetben a vádlott szándéka kizárólag arra irányult, hogy az intézkedés alá vont és folyamatosan ellenálló, támadó személyt társa segítségével lenn tartsa a földön.

A kiképzésen oktatott és a kiképzés során elsajátított fogásnemmel - hátulról alkalmazott fojtófogás - vitte le az intézkedés alá vont sértettet a földre, majd a kiképzésen tanultaknak megfelelően alkalmazta a leszorítást. A vádlott tisztában volt az általa alkalmazott fogásnem veszélyes voltával, azzal, hogy a helytelenül alkalmazott fogás következtében eltörheti a sértett gégéjét, ahogy azzal is tisztában volt, hogy a nyaki erek erőteljes leszorítása sértett ájulásához, további - hosszabb időszakon keresztüli - alkalmazása sértett halálához vezethet.

Ennek ismeretében a leszorítást úgy alkalmazta, hogy sértett gégéjét könyökhajlatában szabadon hagyva biztosította számára a szabad lélegzést és alkarja és felkarja izmaival kis erőkifejtéssel tartotta lenn sértett fejét a földön.

Vádlott ismeretei és az általa alkalmazott technika alapján - bár tisztában volt azzal, hogy a nyakra gyakorolt szorítás a légutak elzárása nélkül is alkalmas a fulladásos halál előidézésére - biztosra vette ennek elmaradását. A halálos eredmény bekövetkezhetőségének elmaradását pedig saját tudására, képességére alapozta. 

Gondatlanságból követi el a bűncselekményt, aki előre látja magatartása lehetséges következményeit, de könnyelműen bízik azok elmaradásában, úgyszintén az is, aki e következmények lehetőségét  azért nem látja előre, mert a tőle elvárható figyelmet vagy körültekintést elmulasztja. 
A Btk.14.§-a szerint a gondatlanság két formája a tudatos gondatlanság (luxuria) és a hanyag gondatlanság (negligencia).

A luxuria megállapíthatóságának - a szándékossághoz hasonlóan - értelmi és érzelmi oldala van.
Értelmi oldal az adott magatartás lehetséges következményeinek előrelátása, tipikusan eredmény bűncselekményről révén szó, az előrelátás, az ok folyamat lehetséges alakulására és ennek folytán a tényállásszerű eredmény lehetséges bekövetkezésére terjed ki. Az elkövető tudata átfogja a külön normában meghatározott szabályokat, illetve a mindennapi élet általános gondossági követelményeit, amelynek megfelelően az adott helyzetben el kellene járnia. A tényállásszerű eredmény lehetséges bekövetkezése több más lehetőség mellett jelenik meg az elkövető tudatában, esetleg pusztán elvont lehetőségként. 

A tudatos gondatlanság esetén is az elkövető reálisan lehetségesnek tartja általános élettapasztalata, szakmai felkészültsége alapján az eredmény bekövetkezését.

A tudatos gondatlanság érzelmi oldalára az a bizakodás jellemző, hogy a lehetséges eredmény nem következik be. Ez azonban nem puszta vágyakozás, az elkövető nem a véletlenre számítva várja az eredmény elmaradását, hanem saját képességeire, tapasztalataira az eredmény elmaradására tett konkrét intézkedésére, vagy konkrét külső körülményekre alapozza ezen bizakodását. 
Ugyanakkor a bizakodás lehet alapos, alaptalan, vagy könnyelmű. Ha alapos okkal bizakodott az eredmény elmaradásában, nem volt tőle elvárható, hogy más magatartást tanúsítson, ezért a bűnössége hiányzik. 

Ezzel szemben az alaptalan bizakodás puszta vágyakozás, az eredmény elmaradására egyértelmű a bekövetkezésébe való belenyugvással, amikor már az eshetőleges szándékot kell megállapítani. 

A luxuria tudati (értelmi) oldal a magatartás lehetséges következményeinek előrelátása, míg az érzelmi oldal e következmények elmaradásában való könnyelmű bizakodás.

Az eshetőleges szándék és a tudatos gondatlanság elhatárolása aszerint történik, hogy az eshetőleges szándék esetén az előrelátás konkrét jellegű, míg a luxuriát absztrakt előrelátás jellemzi, azaz a szándékosság esetében a következmények előrelátásáról,míg a luxuriánál a lehetséges következmények előrelátásáról élhetünk. 

Szándékosság esetén a következményeket illetően közömbösség mutatkozik az elkövetői oldalon, a luxuria esetében a könnyelmű bizakodás jellemzi az elkövetőt. Ilyenkor az elkövető bízik abban, hogy valamilyen konkrét körülmény - saját ismerete, képessége, ügyessége - miatt a lehetséges eredmény elmarad.

Jelen esetre vetítve az ügyészség által indítványozott eshetőleges szándékkal elkövetett emberölés bűntettének megállapítása kizárt. Vádlott célja az intézkedés során mindvégig az volt, hogy a sértett ellenállását megtörje, szökését megakadályozza. Ennek érdekében sértett földre vitelét követően azonnal segítséget hívott, mégpedig mentőt, mert saját helyzetértékelése alapján arra az egyetlen következtetésre jutott, hogy sértettet csak orvosi ellátását követően - ami adott esetben szedálását jelentette - lehet továbbszállítani illetve az általa és társai által tapasztaltak alapján csak az ellátást követően változtathatnak sértett helyzetén annak kockázata nélkül, hogy ismételten szökést kísérelne meg.

Az intézkedés menete pedig ennek megfelelően zajlott: sértett stabilizálását követően telefonon mentőt hívott közölve, hogy milyen helyzet alakult ki. A mentők érkezéséig sértettet változatlan helyzetben igyekezett tartani, emiatt utasította el a később érkezett két rendőr felajánlott segítségét. Úgy ítélte meg, mint az intézkedés vezetője, hogy az intézkedés alá vont személy testi épsége az adott helyzetben nincs veszélyeztetve, ugyanakkor a szökés veszélyét ezzel elhárították, a helyzet megoldását pedig nem további rendőrök közbeavatkozása, bevonása,  hanem a szakemberek által beadott nyugtató injekció jelenti.  Vádlott cselekvőségéből pedig az a következtetés levonható, hogy sértett esetleges halálának előrelátása fel sem merült a vádlott tudatában, ennek megfelelően a sértett halálába való beletörődés mint szándékos elkövetés teljes mértékben kizárható.

A bíróság álláspontja szerint vádlottat a bekövetkezett eredmény tekintetében gondatlanság terheli, mégpedig a gondatlanság tudatos formája (luxuria) róható a terhére, amikor könnyelműen bizakodott magatartása lehetséges következményeinek az elmaradásában. Felelőssége ekként a gondatlanság súlyosabb formájában a Btk. 14.§ I. fordulata szerinti tudatos gondatlanságban állapítható meg. 

Vádlott bizakodása „könnyelmű" volt, mert szubjektíve képességeihez és lehetőségeihez mérten tévesen ítélte meg az eredmény elkerülhetőségét. Amikor a vádlott olyan helyzetet teremtett, amellyel az intézkedés alá vont személy életét közvetlen veszélynek tette ki, tudata átfogta a tényállásszerű eredmény bekövetkezésének lehetőségét és tévesen ítélte meg az eredmény elkerülhetőségét.

A vádlott a leszorítás során ügyelt arra, hogy sértett gégéje szabadon maradjon és a levegő útja így ne legyen elzárva, megpróbálta sértett fejét al- és felkarja között fixen rögzíteni és elkerülni, hogy a sértett légzése bármi módon akadályoztatva legyen. A vádlott arra is ügyelt, hogy csak a sértett „kitörési kísérletei" során alkalmazzon pillanatos erőteljesebb szorítást, ami általa is tudottan az erek nyomatása folytán okoz légzési nehézséget.
Azonban sértett leszorítása, földön tartása során a vádlott olyan kisebb erejű, ámde folyamatos jellegű nyomást gyakorolt a sértett nyakára, amely a visszerek nyomását és ezen keresztül a vér agyból történő visszaáramlását akadályozta, gátolta időlegesen.  Ez a vádlotti tevékenység eredményeképpen - függetlenül attól, hogy a sértett megfelelő levegővétele, továbbá a vér agyba áramlása az aortákon keresztül biztosított volt - időben elhúzódóan kialakult az az élettani folyamat, ami ily módon sértett elkerülhetetlen halálához vezetett. Sértettnél a vádlott nyakra gyakorolt erőbehatása folytán és nyilvánvalóan ezzel összefüggésben már felléptek olyan csak általa  és a külvilág számára nem érzékelhető tünetek, ami miatt ebből a helyzetből - az életösztönből eredően - igyekezett szabadulni. Ez azonban az intézkedő rendőrök - így vádlott - számára menekülésként, kitörésként képeződött le és számukra csak sértett ennek érdekében kifejtett emberfeletti ereje, küzdelme volt észlelhető. 

A tudatos gondatlanság két együttes feltételével ok- okozati összefüggésben az intézkedés alá vont személy életét vesztette. Ezért a bíróság a vádlott terhére rótt cselekmény tekintetében a S. D. sérelmére megvalósított ölési cselekményt a Btk. 166.§ (4) bekezdésébe ütköző és e szerint minősülő és büntetendő gondatlanságból elkövetett emberölés vétségének minősítette.

A vádlottal szemben a bíróság a Btk. 37.§-ban meghatározottak szerint szabott ki büntetést.

A büntetés kiszabása során enyhítő körülményként értékelte, mégpedig nyomatékos enyhítőként a nagy mértékű sértetti közrehatást, amely az oksági láncolatot elindította, valamint nyomatékos enyhítő körülményként értékelte az igen jelentős időmúlást, amely vádlott magatartásától teljes mértékben független. Enyhítő körülményként értékelte azt, hogy a vádlott hosszabb időn keresztül állt büntetőeljárás hatálya alatt. Enyhítő körülményként értékelte kiskorú gyermekes családi állapotát.

Ezzel szemben súlyosító körülményként értékelte vádlott büntetett előéletét. 

A nagyobb súlyú nyomatékos enyhítő körülmények figyelembe vételével a bíróság álláspontja szerint a vádlottal szemben az irányadó büntetési tétel minimumának megfelelő egy évi szabadságvesztés áll arányban az általa elkövetett cselekménnyel, ezért ilyen tartamú, a Btk. 44.§ szerinti fogházbüntetést szabott ki vele szemben. 

A bíróság álláspontja szerint az alkalmazott büntetés, annak tényleges foganatba vétele nélkül is alkalmas arra, hogy a vádlottat a jövőben bűncselekmény elkövetésétől visszatartsa, ezért a fogházbüntetést a Btk. 89.§ (1), (3) bekezdésére figyelemmel felfüggesztette.

A Btk. 103.§. (1)  alapján a vádlottat előzetes mentesítésben részesítette, arra figyelemmel, hogy a rendőr vádlott munkavégzése során követte el ezen gondatlan cselekményét, a rendőri munkát élethivatásnak tekinti, ezért méltánytalan lenne, hogy a felfüggesztett szabadságvesztéssel egyidejűleg megszűnjön hivatása gyakorlásának lehetősége.

Az eljárás során lefoglalt bűnjelekkel kapcsolatban a bíróság a Be.155.§. (1) és (2) és (8)  bekezdése alapján határozott. 
A büntető eljárás során 1.639.318 ,-Ft bűnügyi költség merült fel, ami a rendkívül nagy terjedelmű idő- és költségigényes orvosszakértői bizonyítás során merült fel, mind vádlott elmeállapotával, mind a sértett halála okának megállapításával kapcsolatban több orvosszakértői vélemény készült, az utóbb eljárt orvosszakértők két alkalommal is B-re utaztak tárgyalásra, így a szakértői véleményük elkészítésén túlmenően tetemes utazási költség is felmerült.
A bíróság  vádlott bűnösségét megállapította, azonban a szakértői bizonyítással kapcsolatos bűnügyi költségek jelentős része alól - annak aránytalan volta miatt - mentesítette a Be. 338. § (1) és (4) bekezdése alapján.

Budapest 2011. április 28.

Ottó József s.k.		       Dr. Vincze Piroska s.k.  Dr. Bleszityné Pók Edina s.k.
   ülnök			          a tanács elnöke		  ülnök

A kiadmány hiteléül: