Mfv.I.10.116/2015/6.

A Kúria a dr. Moskovits Károly ügyvéd által képviselt felperesnek a dr. Kovács Tamás ügyvéd által képviselt alperes ellen felmentés jogellenességének megállapítása és jogkövetkezményei iránt a Nyíregyházi Munkaügyi Bíróságnál 2.M.290/2012. szám alatt megindított és másodfokon a Nyíregyházi Törvényszék 4.Mf.20.164/2014/7. számú ítéletével jogerősen befejezett perében az említett másodfokú határozat ellen a felperes által benyújtott felülvizsgálati kérelem folytán a 2015. december 2. napján megtartott nyilvános tárgyaláson meghozta a következő 
í t é l e t e t :
A Kúria a Nyíregyházi Törvényszék 4.Mf.20.164/2014/7. számú ítéletét hatályában fenntartja.
Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az alperesnek - tizenöt nap alatt - 10.000 (tízezer) forint és 2.700 (kettőezer-hétszáz) forint áfa felülvizsgálati eljárási költséget.
A felülvizsgálati eljárás illetéke az államot terheli.
I n d o k o l á s 

A felperes pénzügyi előadó jogviszonyát az alperes 2011. március 7-én kelt felmentéssel - indokolás nélkül - megszüntette az ügyben irányadó 1992. évi XXIII. törvény (Ktv.) 17. §-ának (1) bekezdése alapján.
A felperes a többször módosított keresetében a felmentés jogellenességére, rendeltetésellenességére, és az egyenlő bánásmód követelményének megsértésére hivatkozással terjesztette elő igényét. Ezen túlmenően 17 napi szabadságmegváltást kért, és 2 havi végkielégítés megfizetését igényelte az alperestől, mivel álláspontja szerint a 4 havi összeg helyett mindössze 2 havi végkielégítésben részesítették.
A Nyíregyházi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2.M.290/2012/6. számú ítéletével kötelezte az alperest, hogy tizenöt napon belül fizessen a felperesnek bruttó 152.235 forintot, valamint ezen összeg kamatát. Egyebekben a keresetet elutasította, és a felperest perköltség viselésére kötelezte.
Az ítélet indokolásának lényege szerint az alperes a hatályos és alkalmazandó Ktv. 17. § (1) bekezdése alapján járt el, a felmentés nem ütközött az 1949. évi XX. törvény (Alkotmány), az Alaptörvény, az Európai Unió Alapjogi Chartája, az Emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló Európai Egyezmény (továbbiakban: Egyezmény) rendelkezéseibe. 
Az elsőfokú bíróság ítélete szerint az alperes nem sértette meg az 1992. évi XXII. törvény (régi Mt.) irányadó 4. §-át, eljárása nem volt rendeltetésellenes. Megállapította továbbá, hogy a felperes nem valószínűsített olyan tulajdonságot, amely alapján a 2003. évi CXXV. törvény (Ebktv.) 8. §-a alapján a terhére a hátrányos megkülönböztetés megállapítható lenne.
Az elsőfokú bíróság ítélete szerint a felperes részére a 17 napra járó szabadságmegváltás nem került kifizetésre, ezért ennek összegét kamataival együtt az alperesnek viselnie kell. 
Az elsőfokú bíróság ítéletében rámutatott arra, hogy a felperes közszolgálati jogviszonyát az alperes már 2011. március 7-én kelt felmentésével szüntette meg, és április 7-étől június 7-éig mentesítette a munkavégzés alól. A felmentésben tájékoztatták az 1992. évi XXIII. törvény (Ktv.) 20/A. § (1) bekezdése alapján arról, hogy a felmentési idejének tartamára beleegyezésével tartalékállományba helyezik. Felhívták a figyelmét, amennyiben ehhez nem járul hozzá, vagy kérésére a tartalékállományból törlik, a reá irányadó végkielégítés felére lesz jogosult. A felperes a felmentés 2011. március 7-én történő közlése után a jogviszonyt megszüntető dokumentumok aláírását megtagadta, amelyet maga is elismert. A bíróság álláspontja szerint semmi nem tiltja, hogy a felmentést és a tartalékállományba helyezést egy dokumentumban rögzítsék. A felperesnek felróható az a magatartás, hogy a részére kézbesíteni kívánt dokumentumot nem vette át, így azt nem olvasta el figyelmesen. 
A felperes fellebbezése folytán eljárt Nyíregyházi Törvényszék 4.Mf.20.164/2014/7. számú ítéletével az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta, és a felperest perköltség fizetésére kötelezte.
A másodfokú bíróság ítéletének indokolásában kifejtette, hogy az Európai Unió Bírósága döntése szerint az ügyben nem az uniós, hanem a nemzeti jogszabály az irányadó. A Ktv. megalkotásával Magyarország nem az Unió jogát hajtotta végre, ezért nincs jelentősége annak a nemzeti törvénynek, amellyel Magyarországon az Európai Unió Alapjogi Chartája kihirdetésre került (2007. évi CLXVIII. törvény).
Az Alkotmánybíróság 29/2011. (IV.7.) AB határozata a Ktv. 17. § (1) bekezdését a jövőre nézve semmisítette meg. A 35/2012. (VII.17.) AB határozata 2011. április 8-ától hatálytalan rendelkezések alkalmazásának kizárására irányuló kérelmeket elutasította.
A másodfokú bíróság osztotta az elsőfokú bíróságnak az Mt. 4. és 5. § megsértésére vonatkozó álláspontját.
A jogerős ítélet szerint az elsőfokú bíróság azt is helytállóan fejtette ki, hogy a felperes nem tett nyilatkozatot arra nézve, miszerint a tartalékállományba helyezéséhez hozzájárul-e. Szóban a felmentés tartalma vele közlése került, a tartalékállományba helyezés lehetőségére a figyelmét felhívták. A felperes a fellebbezésében helytállóan hivatkozott arra, hogy az Mt. 3. §-a alapján a feleket együttműködési kötelezettség terheli. Ez azonban a munkavállalóra is irányadó, aki saját felróható magatartása miatt nem nyilatkozott arról, hogy a törvény adta lehetőséggel él-e. 
A munkáltatónak nem volt jogszabályi kötelezettsége arra, hogy külön okiratban adjon tájékoztatást a felperesnek a tartalékállományba-helyezéshez való hozzájárulás lehetőségéről, illetve arról, hogy az milyen következményekkel jár.
Az elsőfokú bíróság a Pp. 206. §-a szerint okszerűen mérlegelte a rendelkezésre álló bizonyítékokat, és a jogszabályoknak megfelelő döntést hozott.
A felperes a felülvizsgálati kérelmében a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését, és a jogszabályoknak megfelelő, a keresetnek helytadó döntés meghozatalát kérte az alperes perköltség fizetésre kötelezése mellett.
Álláspontja szerint a Ktv. 17. § (1) bekezdése a Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvény (Alkotmány) 2. § (1) bekezdésében szabályozott jogállamiság elvét, a 70/B. § (1) bekezdése szerinti munkához való jogot, a 70. § (6) bekezdésében szabályozott közhivatal viseléséhez való jogot, az 57. § (1) bekezdésében lévő bírósághoz fordulás jogát, és az 54. § (1) bekezdésében szabályozott emberi méltósághoz való jogot sérti. Emellett a Ktv. említett rendelkezése sérti az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdését, a 12. cikket, a XXIII. cikk (8) bekezdését, a 28. cikk (1) bekezdését és a 2. cikket, emellett az Alapjogi Charta 30. cikkébe ütközik, közvetve sérti az Európai Szociális Charta 24. cikkét. 
A felperes a felülvizsgálati kérelmében hivatkozott még az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkére, valamint az Emberi Jogok Európai Egyezményének szövegére (amelyet az 1993. évi XXXI. törvény hirdetett ki), annak 13. cikkére, valamint a 6. cikkének (1) bekezdésére.
A felperes a felmentés Mt. 4. §-ába ütközését állította, mivel hivatkozása szerint a döntés meghozatalakor várható volt már a Ktv. 17. §-ának (1) bekezdése megsemmisítése is a kormánytisztviselőkről szóló hasonló jogszabály megsemmisítésére figyelemmel. A felperes álláspontja szerint a Ktv. egyebekben önmagának ellentmondó jogszabály is, hiszen saját alapelveinek mondott ellent, mivel az alkalmazandó Mt. 6. §-a értelmében a felmentést indokolni kellett.
A felülvizsgálati érvelés szerint az alperes intézkedése az Mt. 4. és 5. §-ába is ütköző volt, amit a Ktv. 71. §-a rendelt alkalmazni, vagyis rendeltetésellenes joggyakorlást valósított meg a felperessel szemben, és megsértette az egyenlő bánásmód követelményét is. A bizonyítékokból a bíróságok helytelen, jogszabálysértő következtetésre jutottak. 
A felperesnek járó 4 havi végkielégítésből csak 2 havit fizetett meg a részére az alperes arra hivatkozva, hogy nem járult hozzá a tartalékállományba helyezéshez. A felperest arról senki nem tájékoztatta, hogy a felmentési okirat aláírása egyben tartalékállományi nyilatkozat is, és ennek elmulasztása milyen következményekkel jár. A munkaügyi jogviszonyokban a felek kölcsönösen együttműködve kötelesek eljárni (Mt. 3. §), így a munkáltatónak a felmentési okirat postázásakor külön nyilatkozatot kellett volna küldenie a tartalékállományba-helyezésről, és határidő tűzésével kellett volna nyilatkozattételre felhívni a felperest. 
A felülvizsgálati kérelem tartalmazza, hogy amennyiben a Kúria nem ad helyt az abban foglaltaknak, a perköltség mértékét csökkentse, mivel az eltúlzott.
A fentieken túlmenően a felperes indítványozta az Alkotmánybíróság megkeresését a nemzetközi szerződésbe [Egyezmény 6. cikk (1) bekezdés] ütközés miatt (felülvizsgálati kérelem 5-8. oldal). Álláspontja szerint a 35/2012. (VII.17.) AB határozat nem releváns a jelen indítvány szempontjából, mivel abban az eljárásban az Alkotmánybíróság nem vizsgálta a Ktv. 17. §-ának (1) bekezdése nemzetközi jogba ütközését.
Az alperes felülvizsgálati ellenkérelme a jogerős ítélet hatályában való fenntartására irányult.
A felülvizsgálati kérelem nem megalapozott.
A Pp. 272. §-ának (2) bekezdése szerint a felülvizsgálati kérelemben meg kell jelölni azt a határozatot, amely ellen a felülvizsgálati kérelem irányul, azt, hogy a fél milyen tartalmú határozat meghozatalát kívánja, továbbá elő kell adni - a jogszabálysértés és a megsértett jogszabályhely megjelölése mellett -, hogy a fél a határozat megváltoztatását milyen okból kívánja. Ebből következően a felülvizsgálati kérelemnek azon részei voltak érdemi vizsgálat tárgyává tehetőek, amelyek a megsértett jogszabályhelyet pontosan megjelölték.
Az Alkotmánybíróság a 29/2011. (IV.7.) AB határozatával (amelyet az ügyben irányadó Alkotmány - határozat II. pont - alapján hozott meg) a Ktv-nek az ügyben alkalmazandó 17. § (1) bekezdését megsemmisítette azzal, hogy a rendelkezés a határozat közzétételével veszítette hatályát. Ebből következően a megsemmisített jogszabály a felmentés időpontjában még (2011. március 7.) alkalmazandó volt, a jelen ügyben az Alaptörvény - hatályba lépésének későbbi időpontja miatt - nem volt vizsgálható. Minderre figyelemmel az említettek alapján a felülvizsgálati kérelemben megjelölt jogszabálysértés e körben nem valósult meg. 
Az Európai Unió Bíróságának a C-332/13. számú ügyben meghozott határozata szerint a Ktv. megalkotásával Magyarország nem az Unió jogát hajtotta végre, a jogi helyzet nem tartozik az uniós jog alkalmazási körébe. Ebből következően az Alapjogi Charta és az Európai Szociális Charta megsértése a felülvizsgálati kérelmet nem alapozhatja meg, a Ktv. támadott rendelkezésének a fentiekbe ütközése nem állhat fenn (említett végzés 12. -13.).
A Ktv. ügyben irányadó 71. § (2) bekezdés a) pontja szerint az 1992. évi XXII. törvény (régi Mt.) 6. §-át a felperes jogviszonyára megfelelően kell alkalmazni. A Ktv-nek a felmentéskor hatályos 17. § (1) bekezdése lehetővé tette a munkáltató számára a közszolgálati jogviszony indokolás nélküli megszüntetését. Az adott esetben ez azt jelenti, hogy a Ktv. speciális (különös) szabálya elsődlegessége folytán az alperest az Mt. 6. §-ában lévő indokolási kötelezettség nem terhelte. Ezért a felülvizsgálati kérelemnek a Ktv. önellentmondó jellegéről előadott érvelése téves.
A felperes nem állított (eljárásjogi) jogszabálysértést, vagyis nem jelölte meg, hogy az Mt. 3. §, 4. §, és 5. §-ával kapcsolatban állított iratellenesség, okszerűtlen mérlegelés, illetve az együttműködési kötelezettség megsértése körében kifejtett bírósági álláspont melyik jogszabályt sérti, a bizonyítékok téves értékelését a Pp. 206. §-ára utalással nem állította, ezért hivatkozása a felülvizsgálati eljárás tárgyát nem képezhette a Pp. 272. §-ának (2) bekezdése értelmében.
Önmagában az a körülmény, hogy az Alkotmánybíróság a felperessel nem azonos jogállású kormánytisztviselőkről szóló jogszabályt megsemmisítette [8/2011. (II.18.) AB határozat], nem alapozhatja meg annak kimondását, hogy a felperesre irányadó hatályos jogszabályt az alperes rendeltetésellenesen alkalmazta. 
A felperes a felülvizsgálati kérelmében sérelmezte a bíróságok által megállapított perköltség mértékét, azonban ebben a körben sem hivatkozott a megsértett jogszabályhelyre, így a felülvizsgálati eljárásban ez sem képezhette vizsgálat tárgyát.
Az Alkotmánybíróság a 29/2011. (IV.7.) AB határozatában értékelte az Egyezmény 6. cikk (1) bekezdését, a hatékony bírói jogvédelem biztosításának követelményét. Arra a megállapításra jutott, hogy e jog aránytalan korlátozása állapítható meg a Ktv. 17. § (1) bekezdése alapján történő köztisztviselői felmentésnél (3.4. pont). Mindezek mellett döntött az Alkotmánybíróság a Ktv. 17. § (1) bekezdés megsemmisítéséről, következésképpen nem megalapozott azon érvelés, hogy az Alkotmánybíróság nem értékelte a döntése meghozatalánál az Egyezményben foglaltakat. Ebből következően, továbbá a hivatkozott rendelkezés megsemmisítésére is tekintettel a Kúria a felülvizsgálati kérelemnek az Alkotmánybíróság eljárása (nemzetközi szerződésbe ütközés vizsgálata) kezdeményezésére irányuló indítványát nem találta alaposnak [Pp. 206. § (1) bekezdés].
A kifejtettekre tekintettel a Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta a Pp. 275. §-ának (3) bekezdése alapján.
A felperes perköltség fizetési kötelezettsége a Pp. 78. §-ának (1) bekezdésén alapul, míg a munkavállalói költségkedvezményére tekintettel a felülvizsgálati eljárás illetéke az államot terheli az adott ügyben irányadó 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 14. §-a alapján.

Budapest, 2015. december 2.

Dr. Tallián Blanka s.k. a tanács elnöke, Dr. Mészárosné dr. Szabó Zsuzsanna s.k. előadó bíró, Dr. Hajdu Edit s.k. bíró 

                                     A kiadmány hiteléül:
                                     Nné 
                          tisztviselő